КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Ул`яновська О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/470/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року у справі за позовом Приватного підприємства «Шериф-ГБР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ПП «Шериф-ГБР» звернулось до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Шериф-ГБР» заборгованість за договором про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів від 08 грудня 2016 року №1472-ОС у розмірі 12 134,32 грн та судові витрати по справі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ПП «Шериф-ГБР» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг за допомогою технічних засобів №1472-ОС від 08 грудня 2016 року, відповідно до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв під охорону на пункт централізованого спостереження приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним договором передбачено, що вартість послуг не залежить від фактичного часу охорони та становить 350 грн без ПДВ за один місяць до двох виїздів ГМР на місяць. В позовній заяві також зазначено, що договором передбачено оплату, яка здійснюється на умовах передплати і проводиться щомісячно, в термін перших п`ятнадцяти календарних днів місяця в якому надаються послуги.

Проте, в порушення вказаних умов договору ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання в частині сплати за надані послуги виконав не в повному обсязі, оскільки починаючи з 01 лютого 2017 року і до моменту розірвання договору відповідач перестав здійснювати оплату за надані послуги, внаслідок чого й утворилась заборгованість у розмірі 12 134,32 грн, яка складається із 8 050 грн - основного боргу, 2 578,32 грн - пені, 1 178,37 грн інфляційних збитків та 357,15 грн - трьох відсотків річних.

Враховуючи зазначене, ПП «Шериф-ГБР» просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року позовні вимоги ПП «Шериф-ГБР» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПП «Шериф-ГБР» заборгованість у розмірі 12 134, 32 грн, а також судові витрати у розмірі 1921 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було помилково встановлено факт того, що 08 грудня 2016 року між ним та ПП «Шериф-ГБР» було укладено договір №1472-ОС про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів. Апелянт зазначає, що станом на 08 грудня 2016 року не був власником або володільцем (орендарем або іншою особою, яка на законній підставі має право володіти майном) майна, що було взято під охорону, а тому й вчиняти будь-яких дій із вказаним приміщенням за адресою АДРЕСА_1 не мав прав.

ОСОБА_1 вважає, що майнову вигоду у вигляді послуги з охорони майна фактично отримує особа, якій на праві приватної власності належить вказане приміщення і тільки вона може вирішувати питання щодо передачі його під охорону.

Одним із доводів апеляційної скарги також є те, що апелянт не був наділений повноваженнями укладати будь-які договори в інтересах реального власника даного майна (відсутній договір доручення або довіреність).

Також апелянт вважає, що договір №1472-ОС від 08 грудня 2016 року не був спрямований на встановлення цивільних прав у відповідача та настання правових наслідків щодо отримання послуг з охорони майна й його слід вважати недійсним.

Окрім того, в апеляційній скарзі також наголошується, що зазначеним вище договором було передбачено обов`язкову умову, відповідно до якої у відповідача, на період дії договору, мають бути наявні відповідні документи, що підтверджують його повноваження щодо володіння, користування або розпорядження об`єктом.

Зазначено, що п.9.3 договору №1472-ОС від 08 грудня 2016 року передбачено, що під час його підписання відповідач надає позивачу ряд документів, зокрема: довідку з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців; правовстановлюючий документ, що підтверджує відповідне право на нерухоме майно; свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи або виписку з ЄДРПОУ; свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість (або єдиного податку); витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте жодного документу із вказаного переліку позивач не отримував від відповідача, а тому, на думку апелянта, даний договір не міг породити цивільні права та обов`язки без досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Апелянт вважає, що судом також було безпідставно стягнуто пеню за період з 16 лютого 2017 року по 11 серпня 2017 року, оскільки по ній минув строк позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що позивач по справі належними та допустимими доказами підтвердив факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором №1472-ОС від 08 грудня 2016 року на загальну суму 12 134,32 грн.

Апеляційний суд частково не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2016 року між ПП «Шериф-ГБР» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) було підписано договір №1472-ОС, відповідно до якого замовник передає, а виконавець приймає під охорону на пункт централізованого спостереження приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт) (а.с.5-8).

Пунктом 3.1.4 договору передбачено, що виконавець має право достроково розірвати договір, попередньо повідомивши про це замовника у разі, якщо замовник не здійснює оплату чи затримує розрахунок по даному договору; не виконує зобов`язань за цим договором; у разі ненадання замовником повної та достовірної інформації щодо стану справ на об`єкті, а саме, наявності або можливості виникнення конфліктних ситуацій, спірних питань, які стосуються законних прав на об`єкт, який підлягає охоронні; ліквідовує підприємство (крім реорганізації); за власним бажанням, попередивши про це замовника за 15 календарних днів до моменту розірвання.

Пунктом 7.1 договору визначено, що вартість послуг виконавця не залежить від фактичного часу охорони та становить суму 350 грн за один місяць до двох виїздів ГМР на місяць.

Відповідно до пункту 7.3 договору оплата за договором здійснюється на умовах передплати і проводиться щомісячно, в термін перших п`ятнадцяти календарних днів місяця в якому надаються послуги.

Пунктом 4.1.1. договору визначено, що замовник несе відповідальність за несвоєчасну оплату або неналежне виконання своїх обов`язків щодо оплати наданих виконавцем послуг, замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний прострочений день на суму невиконаних зобов`язань.

Згідно пункту 8.1. та 8.2. договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання обома сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Якщо за п`ятнадцять днів до дати закінчення строку дії договору жодна зі сторін не надасть іншій стороні письмового повідомлення про припинення або переукладення договору, то даний договір вважається пролонгованим, а строк дії продовжений на один рік.

Як вбачається із акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами, заборгованість ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2017 року по 31 грудня 2018 року становить 8 050 грн (а.с.9).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині 3 статті 510 ЦК України передбачено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В пункті 2 частини 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року №10-1390/0/4-12 вказано, що за змістом статті 901 ЦК України договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Статтею 978 ЦК України передбачено, що за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

До укладеного між сторонами договору можна застосувати положення глави 66 ЦК України, тобто як до договору зберігання. Для вказаного виду договору істотними умовами слід вважати предмет договору (в даному випадку об`єкт, який було передано під охорону), ціну договору (щомісячна плата у розмірі 350 грн), строк дії договору (діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання обома сторонами прийнятих на себе зобов`язань, а також передбачено умови пролонгації дії договору).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що між ПП «Шериф-ГБР» та ОСОБА_1 було підписано договір №1472-ОС від 08 грудня 2016 року й сторони досягли зголи щодо всіх його істотних умов. Доказів щодо визнання вказаного договору недійсним сторони до суду не подавали.

Доводи апелянта про те, що в нього на момент підписання договору про надання послуг від 08 грудня 2016 року не було правовстановлюючих документів на об`єкт за адресою АДРЕСА_1 , не було довіреності чи іншого документу, який би надавав йому повноваження на підписання вказаного договору від імені власника такого об`єкту, апеляційний суд відхиляє, оскільки ОСОБА_1 в період з моменту підписання вказаного договору й до 31 січня 2017 року належним чином виконував взяті на себе зобов`язання, тим самим підтвердивши факт прийняття умов правочину.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вказаний правочин в силу вимог статті 215 ЦК України слід вважати недійсним також не приймаються з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про визнання договору охорони недійсним, суд має врахувати вимоги статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушено право ОСОБА_1 та з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі №6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Установивши, що при укладенні оспорюваного договору охорони об`єкта сторони погодили їх істотні умови: предмет договору, ціну, строк дії, права та обов`язки сторін та інше, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПП «Шериф-ГБР» належними та допустимими доказами довело факт того, що правочин є дійсним та спрямований на настання правових наслідків. ОСОБА_1 підписав договір від 08 грудня 2016 року №1472-ОС та передав об`єкт під охорону, певний період часу також добросовісно виконував умови укладеного договору й сплачував визначену плату за надані послуги.

Щодо доводів апелянта про безпідставність стягнення нарахованої пені за період з 16 лютого 2017 року по 11 серпня 2017 року, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вказана норма закону передбачає можливість розгляду заяви про застосування строку позовної давності за умови, що така заява була подана особою в суді першої інстанції до винесення ним рішення.

Проте, у постанові Великої Палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18 зазначено, що касаційний суд відступає від правових позицій, які були викладені Верховним Судом України у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 щодо неможливості розгляду заяви про застосування строку позовної давності в апеляційній інстанції.

У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Законом також передбачено, що суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак (стаття 6 ЦПК України).

Згідно із ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначені положення закону, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасникам по справі мають бути надані рівні можливості для захисту своїх прав та інтересів. Зазначено, що у випадку не повідомлення належним чином відповідача по справі про дату, час та місце розгляду справи та враховуючи той факт, що відповідач по справі не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, апеляційний суд вправі розглянути заяву про застосування строків позовної давності в суді апеляційної інстанції з метою надання рівних можливостей учасникам по справі захистити свої права та інтереси.

Матеріали справи містять рекомендоване повідомлення №731, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав копію ували про відкриття провадження 03 вересня 2019 року (а.с.24), що свідчить про те, що останній знав та був повідомлений про розгляд справи.

Проте, матеріали справи також містять заяву ОСОБА_1 від 01 листопада 2019 року про перенесення розгляду справи та призначення її розгляду в загальному порядку (а.с.26) та заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від 13 листопада 2019 року про відкладення розгляду справи з метою надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с.27). Оскаржуване рішення було ухвалено 13 листопада 2019 року (а.с.27).

Апеляційний суд, враховуючи подані заяви, доходить висновку, що у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права, оскільки суд першої інстанції не надав стороні відповідача рівних можливостей для захисту своїх прав та інтересів та можливості скористатись професійною правовою допомогою, оскільки мав би відкласти розгляд справи для надання можливості представнику ОСОБА_1 подати відзив на позовну заяву з обґрунтуванням своєї позиції.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відтак, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до стягнення пені.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ПП «Шериф-ГБР» надало розрахунок нарахування пені, відповідно до відомостей якого ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 2 578,32 грн за період часу з лютого 2017 року по грудень 2018 року (а.с.11).

Проте, слід звернути увагу, що ПП «Шериф-ГБР» звернулось до суду із позовною заявою 08 серпня 2019 року, а тому підлягає застосуванню строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені.

Таким чином, до стягнення з ОСОБА_1 підлягає пеня у розмірі 132,34 грн за період з серпня 2018 року по грудень 2018 року. В решті частини вимоги позивача про стягненні пені задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності на дані вимоги.

З врахуванням викладеного загальний розмір стягнення за вказаним позовом повинен бути зменшений до суми 9 688, 34 грн, із яких 8050,00 грн. заборгованість за наданні послуги охорони, 357,15 грн. - 3 % річних від простроченої суми, 1148,85 грн. інфляційні втрати у зв`язку з порушенням термінів оплати послуг, а також 132,34 грн. пені за прострочення виконання зобов`язань.

Згідно із ст.ст.77-78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, стороною позивача було надано належні та допустимі докази того, що між ним та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з охорони майна й у останнього виникла заборгованість у зв`язку із невиконанням умов договору.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу апеляційної скарги розмір судового збору складає - 2 881,50 грн, а суд апеляційної інстанції частково задовольнив подану апеляційну скаргу зменшивши загальну суму заборгованості на 20 %, тому з позивача на користь відповідача стягненню підлягає судовий збір у розмірі 580,84 грн.

З врахуванням сплати позивачем позову в розмірі 1921 грн. при зверненні до суду із вказаним позов та часткового задоволення апеляційним судом вимог апелянта, апеляційний суд з врахуванням взаєморозрахунку коштів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1340,16 грн (1921,00 - 580,84).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, ст. 258,267 ЦК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Шериф-ГБР» (адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 32, ідентифікаційний код юридичної особи 39215704) заборгованість по договору з надання послуг охорони, інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та пені в розмірі 9688 грн. 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Шериф-ГБР» (адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 32, ідентифікаційний код юридичної особи 39215704) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1340 грн. 16 коп.

В задоволенні решти частини позовних вимог Приватного підприємства «Шериф-ГБР» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв