Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 127/22/18

провадження № 61-38260св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А. О., про визнання недійсним договору дарування.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 . Частка ОСОБА_1 складає 3/5 ідеальної частки. Іншими співвласниками є відповідач ОСОБА_2 з часткою 19/100 та ОСОБА_5 з часткою 21/100.

ОСОБА_2 у 2006 році самовільно без належних дозволів та погоджень з іншими співвласниками здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння. Вказане порушення законодавства було предметом розгляду різних судових інстанцій.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця 14 жовтня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 лютого 2009 року, задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову. Ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Таким чином, на думку позивача, відповідач ОСОБА_2 була позбавлена права власності на самовільно збудовані надбудову та прибудову.

У кінці 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що 02 березня 2011 року ОСОБА_7 як дарувальник подарувала ОСОБА_3 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовами та господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_2 . Згідно з умовами договору дарування, вказана частка разом з надбудовами та прибудовами належить дарувальнику на праві особистої приватної власності згідно з договором купівлі-продажу частини будинку, посвідченого 30 травня 2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г. В., зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 02 червня 2000 року.

Отже, відповідач ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 19/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та з незаконними прибудовами, надбудовами розташованими по АДРЕСА_2 . Вказаний договір дарування був посвідчений 02 березня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 370.

У зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на положення статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів оспорюваним правочином.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належну оцінку всім наявним у справі доказам;

- не врахували, що рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 жовтня 2008 року та ухвала цього ж суду в справі № 2-39/08, на підставі яких у відповідача ОСОБА_2 виникло право власності на самовільні прибудови та надбудови до 19/100 часток житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року скасовані, тому відповідач не мала права розпоряджатися цими об`єктами нерухомості;

- не прийняли до уваги те, що самовільні прибудови та надбудови до 19/100 часток житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , зведені відповідачем ОСОБА_2 з порушенням державних будівельних норм та правил, тому створюють небезпеку для життя і здоров`я заявника та членів його родини, як співвласників вказаного будинку.

У серпні 2018 року на адресу Верховного Суду від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А. О., про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року; витребувано матеріали справи № 127/22/18 із Вінницького міського суду Вінницької області; надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2019 року матеріали справи № 127/22/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1335/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 127/22/18 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу № 182/2214/16-ц призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційних скарг) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 . Частка позивача складає 3/5 ідеальної частки. Іншими співвласниками є ОСОБА_2 з часткою 19/100 та ОСОБА_5 з часткою 21/100.

В 2003 році ОСОБА_2 самочинно здійснила надбудову та прибудову до своєї частини будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 жовтня 2008 року (цивільна справа № 2-39/08), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 лютого 2009 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано право власності на самочинно збудовану прибудову та надбудову до частини вказаного житлового будинку, та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про знесення самовільної забудови, приведення будівлі у попередній стан, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року рішення першої та апеляційної інстанцій у цивільній справі № 2-39/08 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду цивільної справи, якій було присвоєно № 2-188/11, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2012 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення самовільної надбудови, приведення будівлі у попередній стан, відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено. Крім того, залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2

02 березня 2011 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А. О. посвідчено договір дарування за умовами якого ОСОБА_7 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у дар - 19/100 часток житлового будинку з прибудовами, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 1.2 договору зазначено, що нерухоме майно, яке є предметом договору, належить ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності на підставі: договору купівлі-продажу частини будинку посвідченого 30 травня 2000 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Селезньовою Г. В., яке зареєстроване КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 02 червня 2000 року; рішення Ленінського районного суду м. Вінниці № 2-39/08 від 14 жовтня 2008 року, яке зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 30 травня 2009 року за номером 27420872, номер витягу 22882979.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_9 вказував на те, що відповідачем ОСОБА_7 усупереч закону набуто у власність прибудови та надбудови до будинковолодіння, оскільки незаконність їх встановлена ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року. Крім того, самочинне спорудження прибудов та надбудов порушує його право та право його родини на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не довів порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів оспорюваним правочином.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та їх нормативно правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою і третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками цього ж будинку є ОСОБА_2 та ОСОБА_5

У 2003 році відповідач ОСОБА_2 без погодження з іншими співвласниками та без отримання відповідної дозвільної документації самочинно здійснила надбудову та прибудову до своєї частини житлового будинку. Такий факт вона не заперечила та не спростувала в процесі розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Отже, оскільки надбудова та прибудова частини житлового будинку, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , проведена самовільно, без дотримання вимог закону, то права інших співвласників житлового будинку, зокрема і ОСОБА_1 , порушені.

Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про те, що право позивача жодним чином не порушено, та відмовили у задоволенні позову з цих підстав.

Разом з тим, Верховний Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваного договору дарування недійсним не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція.

Відповідно, визнання оспорюваного договору даруваннянерухомого майна не відновить порушеного права позивача, та не усуне порушень допущених відповідачем ОСОБА_2 при проведенні надбудови та прибудови частини житлового будинку по АДРЕСА_2 .

При цьому ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити свої права в інший передбачений законом спосіб, зокрема шляхом звернення до суду з вимогою про знесення відповідачем самочинно збудованого нерухомого майна, тощо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційних скарг) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та відмову у задоволення позову, судові витрати понесені позивачем підлягають залишенню за ним.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року, постанову Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування відмовити з підстав наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний

В. В. Яремко