Справа № 202/2564/19
Провадження № 2/202/224/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача -Бреже Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 10906 від 15.08.2017 року квартира АДРЕСА_1 в цілому була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 19.11.1993 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № И-3017, зареєстровано КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу №30п за реєстровим № 116.

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис про смерть № 559 від 16 травня 2017 року. Спадкоємці після смерті ОСОБА_4 відсутні та відповідно спадкова справа не заводилась.

Однак, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , серія та номер: НМО НОМЕР_2 , реєстровий № НОМЕР_3 , виданий 10.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21316032.

Як вбачається із п. 3 вищевказаного договору, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-3017 від 19.11.1993 року та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

В листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 1/9-1489 від 16.08.2017 року зазначає, що розпорядженням органу приватизації від 19.11.1993 року № И-3017 на квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_4 . Свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру було отримане уповноваженим власником.

Отже, ОСОБА_3 не належала квартира на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, тому вона в подальшому не мала права продавати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажі від 10.07.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , скасувати запис № 21316032 про право власності на квартиру, який здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович від 10.07.2017 р. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 .

Враховуючи, що підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , є договір купівлі-продажу від 10.07.2017 року, яка не належала продавцю ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, то у останнього не виникло право власності на вищевказану квартиру.

Дніпровська міська рада звертається до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра, оскільки Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2018 року по справі № 202/6418/18 визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилась після смерті ОСОБА_4 та передано спадкове майно у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Вищезазначене рішення суду зареєстровано 27.02.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.

Оскільки Дніпровська міська рада, як власник квартири АДРЕСА_1 не може на власний розсуд володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном та у зв`язку з тим, що у ОСОБА_2 відсутні підстави для проживання в спірній квартирі, просили на підставі ст.ст.319, 321 ЦК України усунути Дніпровській міській раді перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання її втратившою права користування житловим приміщенням, для подальшого зняття з реєстрації місця проживання.

Просили суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , від 10.07.2017, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергієм Анатолійовичем та зареєстрований за № 641; скасувати запис про право власності ОСОБА_2 , № НОМЕР_4 , на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч Сергієм Анатолійовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36069990 від 10.07.2017 року; визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право листування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; усунути Дніпровській міській раді перешкоди у здійсненні права на листування та розпорядження своїм майном шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та покласти судові витрати на відповідачів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 квітня 2019 року, головуючим у справі було визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 17 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в поданій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бреже Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала, що позивач є неналежним позивачем по справі, оскільки на даний час відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті ОСОБА_4 не визнано. Просила в суд в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Оскільки місце реєстрації відповідача невідоме, то виклик здійснювався відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України через офіційний сайт Індустріального районного суду м. Дніпропетровська «Судова влада України».

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви просили суд розглядати справу без участі їх представника та задовольнити позовні вимоги.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області про вступ в справу.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 19.11.1993 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно зрозпорядженням №И-3017 зареєстрованого в ДМБТІ у реєстрову книгу за № 30п-116, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Відповідно до Довідки КП ДМБТІ від 15.08.2017 року за №10906, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_3 містяться відомості про право власності в цілому за гр. ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, актовий запис про смерть №559 від 16 травня 2017 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року по цивільній справі №202/6418/18 провадження №2-о/202/182/2018 за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Індустріальна районна у місті рада про визнання спадщини відумерлою, заяву Дніпровської міської ради задоволено. Визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті ОСОБА_4 . Передано спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим №641, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.3 Договору вказана квартира, що продається, належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №149244437 від 12.12.2018 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НМО 169953, реєстровий № 641, виданий 10.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 21316032

Згідно з Довідкою № 1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в кв. АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 з 01.08.2017 року.

Щодо заявлених вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про право власності ОСОБА_2 , то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у ч.2 ст.16 ЦК України, в якій крім іншого зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, за змістом даних норм, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральнім засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1,2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Нікчемний правочин, це правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. Він не створює жодних прав та обов`язків для його сторін.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернувся з даним позовом до суду після ухвалення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська рішення по справі №202/6418/18, провадження №2-о/202/182/2018, відповідно до якого було визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті ОСОБА_4 та передано спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Однак в період розгляду справи постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, про визнання спадщини відумерлою скасовано. У задоволенні заяви Дніпровської міської ради відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року скасована. Заява Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, про визнання спадщини відумерлою залишена без розгляду, оскільки між Дніпровською міською радою та ОСОБА_2 існує спір про право щодо квартири АДРЕСА_1 . Судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась. Відомості щодо заповітів, спадкових договорів, спадкових справ та свідоцтв про право на спадщину щодо ОСОБА_4 відсутні.

Під час розгляду справи позовні вимоги позивачем не уточнювалися та представник позивача заперечуючи проти вступу прокурора у справу зазначив, що позивачем вірно зазначено спосіб захисту інтересів держави саме в визначений ним спосіб.

Однак, як вбачається із постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, якою залишено без розгляду заяву Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, про визнання спадщини відумерлою між Дніпровською міською радою та ОСОБА_2 існує спір про право щодо квартири АДРЕСА_1 , та вирішення питання про визнання спадщини відумерлою не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, а підлягає розгляду виключно в порядку позовного провадження.

Відповідно до наданої Департаментом Житлового господарства Дніпровської міської ради копії архівної справи приватизації квартири АДРЕСА_1 : заяву на приватизацію від 14.01.1993 року подано ОСОБА_4 ; довідка про склад сім`ї наймача надана ОСОБА_4 ; розпорядження органу приватизації від 19.11.1993 року № И-3017 та розрахунки площі квартири, що безоплатно приватизується ухвалено щодо ОСОБА_4 (а.с.16-20) та жодним чином не стосується ОСОБА_3 , яка в спірній квартирі не мешкала і не мала права на житло та приватизацію спірної квартири не здійснювала.

В судовому засіданні встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року, який порушує публічний порядок, в будь-якому випадку є нікчемним та не створює жодних прав та обов`язків для сторін, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається, а позовні вимоги в частині скасування запису про право власності ОСОБА_2 є похідними.

Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття з реєстрації та виселення , то суд виходить з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані Конституцією України, нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Як встановлено в судовому засіданні, Дніпровська міська рада не є власником майна, а позовні вимоги в частині визнання спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , а саме квартири АДРЕСА_1 відумерлою та витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради нерухомого майна не заявлялись.

Вирішуючи спір, суд враховує, що відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З точки зору ч.1 ст.80, ч.6 ст.81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття з реєстрації та виселення заявлені передчасно і задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України оскільки позивачу в позові відмовлено то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст.ст.15, 16, 203, 215, 319, 321, 334, 391 ЦК України, Законом України «Про кооперацію», ст.ст.4, 12, 13,19,78,79,81,82,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради (49000, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 75, код ЄДРПОУ 26510514) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ), треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м.Дніпро, вул.Староказацька, 58, код ЄДРПОУ 40392181), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович (49000, м.Дніпро, вул.Івана Акінфієва, буд.14), про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання втратившим право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 09.06.2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар