печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року рокуПечерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Рябцовій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Львівській області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковичем Ю.В. здійснюється досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003135 від 29.07.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Позивач вказує, що 23.04.2018 Залізничним районним судом м. Львова у справі №462/278/18 постановлено ухвалу, якою зобов`язано слідчого СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковича Ю.В. розглянути звернення позивача в порядку ст. 220 КПК України.

24.12.2018 слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковичем Ю.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0003135, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Враховуючи, що позивач не погодився з вказаною постановою, оскільки на думку останнього, слідчим у кримінальному провадженні не було вчинено всіх процесуальних дій, оскаржив дану постанову до Залізничного районного суду м. Львова, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , суд скасував постанову та направив матеріали кримінального провадження до Залізничного ВП ГУНП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

Таким чином, на думку позивача, дії вчиненні слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковичем Ю.В. є протиправними та такими, що завдали позивачу моральну шкоду, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенням сну, через бездіяльність слідчого, який виніс постанову про закриття кримінального провадження, яку було в подальшому скасовано.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.

08.04.2019 ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

20.05.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що Державна казначейська служба України не може бути учасником судового процесу, тобто єдиним відповідачем у справі, тому що згідно із функціональними обовязками не є учасником спірних правовідносин і немає відношення до жодних фактичних обставин у справі.

Окрім цього, представник відповідача звернув увагу, що були розглянуті Верховним судом аналогічні вимоги позивача, в яких було відмовлено.

Таким чином, представник відповідача заперечує щодо задоволення вимог позивача, оскільки вони є необгрунтованими та бездпідставними.

Окрім цього, в прохальній частині відзиву представник відповідача, просив суд залучити в якості третьої особи : Головне управління Національної прліції в Львівській області

23.05.2020 позивач направив до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, про те, що він вважає твердження відповідача помилковими та невірними, оскільки, на думку позивача, неправомірні дії орагну досудового розслідування та його уповноваженої особи визнанні неправомірними.

07.11.2019 ухвалою суду клопотання представника відповідача було задоволено та залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Національної поліції в Львівській області.

07.11.2020 ухвалою суд було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, позивачем до суду було спрямовано заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, окрім цього, в прохальній частині відзиву, представник відповідача зазначив, про розгляд справи у його відсутність.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держав..и.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається із правової позиції Верховного Суду Українивід25травня2016року усправі№6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Внаслідок наведеного, суд критично оцінює твердження позивача на незаконність дій слідчого СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковича Ю.В., внаслідок скасування постанови про закриття кримінального провадження ухвалою суду, оскільки наведені обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що дії слідчого щодо прийняття такої постанови визнано незаконними.

Крім того, постанова про закриття кримінального провадження, розцінена позивачем, як незаконна дія є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб, уповноважених на здійснення функцій органу досудового розслідування.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, порушення сну, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та постановленням слідчим СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Федьковичем Ю.В. постанови закриття кримінального провадження від 24.12.2018.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку їх безпідставністю т а необгрутованістю.

Керуючись ст. 23,1166, 1174, 1176 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Головне управління Національної поліції в Львівській області про відшкодування моральної шкоди - відомовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.04.2020

Суддя Т.Г. Ільєва