КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3424/15-ц
Провадження № 2/488/24/20 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.05.2020 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді - Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Тузові Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

встановив :

Позивачка - ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів - ОСОБА_2 та Страхової компанії «АХА Страхування», правонаступником якої є ПрАТ «Страхова компанія «АРКС», в обґрунтування якого вказала наступне.

11.12.2014 року близько 17 год. 50 хв. відповідач ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , рухався в темний час доби, в умовах нормальної видимості, по мокрій проїзній частині пр. Богоявленського (минула назва - пр. Жовтневий), зі швидкістю близько 60 км/год. В цей час праворуч проїзної частини, в районі перехрестя з вул. Клечова балка (минула назва - вул. Марії Ульянової), перебувало три пішоходи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які мали намір перетнути проїзну частину з право наліво по ходу руху ОСОБА_2 , в напрямку перехрестя з вул. Торговою.

При наближенні автомобіля «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , двоє із вказаних пішоходів - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , порушуючи ПДР України, спокійним кроком почали перетинати проїзну частину у передбаченому для пішохідного переходу місці, хоча поблизу був у наявності нерегульований пішохідний перехід. При цьому, всупереч ПДР України, вони вийшли на проїзну частину в безпосередній близькості від передньої частини автомобіля, яким керував ОСОБА_2 .

В момент початку руху по проїзній частині, пішохід ОСОБА_4 , побачивши транспортний засіб, який наближається, відмовився від переходу дороги і почав рухатися назад, а ОСОБА_6 прискорив рух та продовжив перетинати проїзну частину швидким бігом.

Водій ОСОБА_2 , виявивши на проїзній частині пішоходів, вивернув кермо ліворуч, щоб уникнути наїзду, проте через занадто малу відстань між передньою частиною автомобіля та пішоходами, та не маючи технічної можливості запобігти ДТП, передньою правою частиною транспортного засобу допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6

В результаті цієї ДТП, пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до Жовтневої ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Постановою слідчого СВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 30.03.2015 р. кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину.

З урахуванням уточнень, зроблених позивачкою за час розгляду справи, вона вказала, що на лікування та поховання її чоловіка - ОСОБА_6 було витрачено 9 947 грн., на встановлення надгробного пам`ятника вона витратила - 12 214 грн., а всього витрати на поховання склали - 21 161,51 грн. Крім цього, позивачці була спричинена моральна шкода, яка виразилась у її психічних стражданнях, втраті душевного спокою через загибель близької людини, до того ж, на час смерті чоловіка вона була вагітною, і через смерть чоловіка згодом залишилась одна з дитиною.

Посилаючись на таке, позивачка просила:

-Стягнути з Страхової компанії «АХА Страхування» матеріальну шкоду у розмірі - 21 161,51 грн.;

-Стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі - 100 000 грн.

Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно і належним чином, його представник у своїх письмових поясненнях заперечував проти задоволення позову та вказав, що відповідач не порушував ПДР України, керував технічно справним автомобілем, і ДТП сталася через грубе порушення потерпілим ОСОБА_6 . Правил Дорожнього Руху. Крім цього, представник відповідача посилався на те, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди не підтверджені належними доказами, тому є недоведеними і не підлягають задоволенню.

Представник відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» у судові засідання по справі неодноразово не з`являвся, за його клопотанням судові засідання по справі неодноразово відкладалися. Крім цього, за клопотанням представників відповідача, ухвалами суду від 23.06.2016 р., 06.07.2017 р., 29.09.2017 р., 29.11.2017 р., 06.08.2018 р., 26.09.2018 р., 25.02.2019 р. судові засідання по справі призначалися у режимі відео конференції. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення чергового клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання по справі від 18.05.2020 р., оскільки станом на цю дату, з`ясування обставин справи та дослідження доказів було закінчено, і суд перейшов до судових дебатів. У матеріалах справи наявні письмові заперечення представника відповідача (а.с. 54-59), у яких він заперечував проти задоволення позову через те, що позивачка не зверталась із заявою про страхове відшкодування протягом встановленого законом строку, ДТП сталася не з вини ОСОБА_2 , а через грубу необережність потерпілого ОСОБА_6 . Також представник відповідача посилався на недоведеність вимог позивачки про стягнення витрат на лікування та на поховання потерпілого, а також щодо моральної шкоди.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що 08.11.2014 року був зареєстрований шлюб між позивачкою по даній справі - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 7).

Із матеріалів справи вбачається, що 11.12.2014 року близько 17 год. 50 хв. відповідач ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , рухався в темний час доби, в умовах нормальної видимості, по мокрій проїзній частині пр. Жовтневого (на даний час - пр. Богоявленський) у м. Миколаєві, зі сторони перехрестя з вул. Кутузова в напрямку перехрестя з вул. Торговою, зі швидкістю близько 60 км/год. В цей час праворуч проїзної частини, біля бордюрного каменю, в районі перехрестя з АДРЕСА_1 (на даний час - вул. Клечова балка), перебувало три пішоходи - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які мали намір перетнути проїзну частину з право наліво по ходу руху ОСОБА_2 , в напрямку перехрестя з вул. Торговою.

При наближенні автомобіля «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , двоє із вказаних пішоходів - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в порушення п. п. 4.7 «а, б, г» ПДР України, вийшли на проїзну частину у передбаченому для пішохідного переходу місці, хоча поблизу був у наявності нерегульований пішохідний перехід, в безпосередній близькості від передньої частини автомобіля, яким керував ОСОБА_2 .

В момент початку руху по проїзній частині, пішохід ОСОБА_4 , побачивши транспортний засіб, який наближається, відмовився від переходу дороги і почав рухатися назад, а ОСОБА_6 прискорив рух та продовжив перетинати проїзну частину швидким бігом.

Водій ОСОБА_2 , виявивши на проїзній частині пішоходів, вивернув кермо ліворуч, щоб уникнути наїзду, проте через занадто малу відстань між передньою частиною автомобіля та пішоходами, та не маючи технічної можливості запобігти ДТП, передньою правою частиною транспортного засобу допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6

В результаті цієї ДТП, пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до Жовтневої ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Постановою слідчого СВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 30.03.2015 р. кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину.

В силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В силу статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частинами 1- 3 статті 1193 УК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Як роз`яснено в пунктах 4, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З урахуванням презумпції вини завдавача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1167 ЦК України).

Зі змісту постанови від 30 березня 2015 року про закриття кримінального провадження за № 0000275 вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 11 грудня 2014 року і яка призвела в подальшому до смерті ОСОБА_6 , сталася через порушення пішоходом ОСОБА_6 . Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбувся наїзд автомобілем на нього.

Відповідно до частини 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини 1 статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 2 статті 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частини 1 статті 77 ЦПК України).

Факт заподіяння смерті ОСОБА_6 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_2 , підтверджується вказаною вище постановою про закриття кримінального провадження. Також ці обставини не заперечуються відповідачами по даній справі.

Тому суд приходить до висновку про доведеність факту причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася 11 грудня 2015 року за участю водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_6 , смертю в подальшому ОСОБА_6 , а також заподіяння позивачу шкоди у зв`язку зі смертю її чоловіка.

Щодо встановлення розміру такої шкоди та особи, яка повинна відповідати за цю шкоду, суд виходить з наступного.

Враховуючи положення статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно статті 1 Закону України "Про поховання та похоронну справу" поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Статтею 2 даного Закону визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Із наявної у матеріалах справи накладної (а.с. 99), вбачається, що позивачкою ОСОБА_1 було сплачено за встановлення надмогильного пам`ятника - 12 214 грн.

Відповідно до наданих позивачкою доказів - рахунку-фактури від 18.12.2014 р. (а.с. 15), рахунку від 24.01.2015 р. (а.с. 16), вбачається, що на поминальні обрядові обіди було витрачено - 2 172,94 грн. Особа-платник у вказаних доказах не зазначена, проте із аналізу положень Закону України "Про поховання та похоронну справу" суд робить висновок, що витрати на поминальні обрядові обіди не входять до витрат на поховання, тому не підлягають відшкодуванню на підставі ст. 1201 ЦК України.

Із наявних у матеріалах справи рахунку-замовлення від 17.12.2014 р. (а.с. 14) та рахунку-замовлення № 001470 (а.с. 17) вбачається, що на поховання ОСОБА_6 було витрачено 6 092 грн. та 552 грн. відповідно. Такі витрати, в силу ст. 2 Закону відносяться до витрат на поховання, проте платником за цими рахунками виступили ОСОБА_8 (мати померлого) та ОСОБА_9 (батько померлого), а не позивачка по даній справі. Доводи позивачки про те, що хоча розраховувалися за ці послуги батьки покійного, однак за кошти, що належали їй та померлому ОСОБА_6 як спільні сумісні кошти, не знайшли свого підтвердження судовим розглядом. Тому суд не вбачає підстав для їх стягнення на користь позивачки.

Інші наявні у матеріалах справи накладні та чеки на лікування (а.с. 18-23) не підтверджені відповідними лікарськими призначеннями, а платником вказаний ОСОБА_10 , а не позивачка, тому суд сприймає їх критично і не вбачає підстав для стягнення таких коштів на користь позивачки.

До того ж, позивачка у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 частково компенсував витрати на лікування її чоловіка, проте не вказала, яку саме суму, а також сплатив їй після смерті чоловіка у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 ст. 23 ЦК України).

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) даються роз`яснення про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, позивачка обґрунтовуває заподіяну їй моральну шкоду негативними переживаннями та душевними стражданнями, пов`язаними зі смертю її чоловіка, до того ж, у той час, коли вона була вагітною. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вагітності позивачки на час смерті її чоловіка, проте суд вважає, що смертю близької людини, чоловіка, позивачці безперечно були заподіяні значні душевні страждання, тобто моральна шкода.

Розмір такого відшкодування суд вважає можливим визначити у розмірі 50 000 грн., що на думку суду, відповідає глибині моральних страждань позивачки, їх тривалості, істотності вимушених у її житті. Суд також враховує обставини, за яких настала смерть потерпілого, зокрема: відсутність умислу ОСОБА_2 на спричинення шкоди та той факт, що у настанні смерті була і необережна вина самого потерпілого, який переходив проїзну частину у невстановленому місці, та перебував у середній ступені алкогольного сп`яніння, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження і висновком судово-медичної експертизи № 1025 .

Суд враховує й поведінку ОСОБА_2 після ДТП, зокрема, надання ним допомоги на лікування потерпілого, що підтвердила сама позивачка у судовому засіданні, а також надання ним коштів позивачці у відкодування моральної шкоди після смерті ОСОБА_6 , що підтверджується як поясненнями позивачки у судовому засіданні так і наявною у матеріалах справи розпискою (а.с. 37).

Між тим, разом із покладанням на винну особу обов`язку з відшкодування шкоди (статті 1166, 1187 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (статті 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина 1 статті 10 Закону України "Про страхування").

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Існує добровільна та обов`язкова форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування").

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до пункту 27.4 статті 27 Закону у разі настання страхового випадку страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону № 1961-IV).

Як вбачається із наданого відповідачем полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6459586 від 22.08.2014 р. (а.с. 38), цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , на день дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настала смерть ОСОБА_6 , була застрахована у ПрАТ "АХА Страхування". Строк дії полісу визначено до 21.08.2015 р., страхова сума, ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 100 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн., франшиза становить - 1 000 грн.

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 11.12.2014 р. за участю застрахованого транспортного засобу марки «FORD B-Max» р/н НОМЕР_1 , є страховим випадком.

Учасники справи згідно з наведеними вище доказами мають декілька зобов`язань: деліктне зобов`язання між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем і страховиком (ПрАТ «АХА Страхування») за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Із матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «АХА Страхування» змінило своє найменування на ПрАТ «Страхова компанія «АРКС», що підтверджується наявними у матеріалах Витягом з ЄДРПОУ, та витягом зі Статуту відповідача.

Як визначено у частині 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 зазначила таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Судовим розглядом встановлено, що хоча позивачка і не зверталася до ПрАТ «АХА Страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування, вона звернулась до суду із позовом до ПрАТ «АХА Страхування» та ОСОБА_2 у серпні 2015 року, тобто в межах строку, встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV строку.

Тому її вимоги про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС», як з правонаступника ПрАТ «АХА Страхування» вартості встановлення намогильного пам`ятника - 12 214 грн. суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо іншої частини вимог позивачки до ПрАТ «АХА Страхування», зокрема, про стягнення вартості поминальних обрядових обідів у сумі - 2 172,94 грн., витрат на поховання у сумі - 6 092 грн. та 552 грн., а також витрат на лікування потерпілого, то в цій частині суд відмовляє позивачці у їх відшкодуванні з мотивів, які викладені судом вище.

Крім цього, суд вважає необхідним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц були викладені наступні правові висновки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (Закону № 1961-IV).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування усього розміру моральної шкоди, визначеної судом через те, що саме на страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Відтак, саме страховик в межах 14 616 грн. (12 x 1218 грн.), де 1 2180 грн. - розмір мінімальної заробітної плати на день настання страхового випадку зобов`язаний відшкодовувати позивачці моральну шкоду, повязану зі смертю потерпілого.

Оскільки суд визначив розмір моральної шкоди , завданій позивачці у зв`язку зі смертю її чоловіка, у розмірі 50 000 грн. з міркувань, які були викладені судом вище, а вимог про стягнення моральної шкоди з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» у розмірі, визначеному пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV, позивачка не заявляла, то суд стягує з відповідача ОСОБА_2 різницю між визначеним судом розміром моральної шкоди (50 000 грн.) та сумою визначеного законом розміру страхового відшкодування (14 616 грн.), тобто - 35 384 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно задоволених вимог, та стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» судовий збір у розмірі - 267,96 грн. та з ОСОБА_2 - 350 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди - 12 214 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 35 384 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в прибуток держави судовий збір у розмірі - 267,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в прибуток держави судовий збір у розмірі - 350 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження судових рішень продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», місцезнаходження: 04070 м. Київ, вул. Іллінська 8, .

Повний текст рішення суду складено 28.05.20 року

Суддя Л.І. Селіщева