Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 520/4970/16-ц

провадження № 61-47548св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник відповідачів - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року у складі судді Куриленко О. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 04 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачам грошові кошти у розмірі 543 524,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату його укладення еквівалентно 68 000,00 дол. США, які вони зобов'язалися повернути до 04 жовтня 2012 року. Факт передачі відповідачам грошових коштів на виконання зазначеного договору, підтверджується актом приймання-передачі від 04 жовтня 2012 року.

Пунктом 3.3. договору позики сторони обумовили, що у випадку зміни офіційного (за даними НБУ) курсу гривні до долара США, позикодавець має право вимагати повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав її доларовому еквіваленту на дату укладення договору.

08 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачам грошові кошти у розмірі 407 643,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату його укладення було еквівалентно 51 000,00 дол. США, які вони зобов'язалися повернути до 08 листопада 2013 року. Факт передачі відповідачам грошових кошти на виконання умов зазначеного договору підтверджується актом приймання-передачі від 08 листопада 2012 року.

Пунктом 3.3. договору позики сторони обумовили, що у випадку зміни офіційного (за даними НБУ) курсу гривні до долара США, позикодавець має право вимагати повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав її доларовому еквіваленту на дату укладення договору.

У застереженнях до пунктів 1.1. договорів позики від 04 жовтня

2012 року та від 08 листопада 2012 року сторони погодили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники.

22 лютого 2013 року на підставі договору позики, оформленого розпискою, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримали у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі, що еквівалентні 15 000,00 євро та 40 000,00 дол. США, які зобов'язалися повернути до 04 травня 2013 року.

Посилаючись на те, що відповідачі у визначені зазначеними вище договорами позики строки, не виконали зобов`язання щодо повернення грошових коштів, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнутиз них солідарно заборгованість:

- за договором позикивід 04 жовтня 2012 року у розмірі

68 000,00 дол. США, три проценти річних - 5780,00дол. США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судового рішення, а також пеню 158 709,00 грн;

- за договором позикивід 08 листопада 2012 року у розмірі

51 000,00 дол. США, три проценти річних - 4207,50дол. США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судового рішення, а також пеню 119 032,00 грн;

- за договором позики від 22 лютого 2013 року у розмірі

15 000,00 євро та 40 000,00 дол. США, проценти за користування грошовими коштами - 7 923,79 євро та 21 085,46 дол. США, три проценти річних - 1462,50 євро та 3 900,00 дол. США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня

2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 жовтня 2012 року у розмірі

68 000,00 дол. США, три проценти річних - 5 780,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення суду становить 1 903 524,00 грн, пеню - 158 709,00 грн, а всього - 2 062 233,00 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 листопада 2012 року у розмірі 51 000,00 дол. США, три проценти річних - 4 207,50 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення суду становить 1 424 353,50 грн, пеню - 119 032,00 грн, а всього - 1 543 385,50 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 лютого 2013 року у розмірі

15 000,00 євро та 40 000,00 дол. США, проценти за користування грошовими коштами - 7 923,79 євро та 21 085,46 дол. США, три проценти річних -

1 462,50 євро та 3 900,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення суду становить 2 380 413,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача є обгрунтованими, оскільки підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема договорами позики від 04 жовтня 2012 року та від 08 листопада

2012 року, а також розпискою від 22 лютого 2013 року. Відповідно до частини третьої статті 545 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) наявність вказаних боргових документів у позивача підтверджує факт невиконання відповідачами зобов`язань за договорами позики. Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідачів солідарно пені у розмірі 0,08 процентів від простроченої суми за кожен день прострочення, у розмірі 158 709,00 грн (за договором позики від 04 жовтня 2012 року) та 119 032,00 грн (за договором позики

від 08 листопада 2012 року), суд зазначив, що така відповідальність передбачена умовами договорів позики від 04 жовтня 2012 року та

від 08 листопада 2012 року. Суд також визнав обгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідачів солідарно процентів за користування грошовими коштами, отриманими у позику за договором позики від 22 лютого 2013 року, у розмірі 7 923,79 євро та 21 085,46 дол. США, та зважаючи на наявність у боржників простроченої заборгованості за договорами позики, відповідно до положень статті 625 ЦК України задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідачів трьох процентів річних за прострочення кожного із зобов`язань.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одесивід 21 вересня 2016 рокузалишено без задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали апеляційному суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вони обгрунтовували свої заперечення на позов. Ураховуючи не внесення відповідачами передоплати за проведення судової почеркознавчої експертизи, призначеної за їх ініціативою, суд відхилив клопотання представника відповідачів про доручення проведення такої експертизи іншій експертній установі, посилаючись на те, що воно спрямовано виключно на затягування розгляду справи.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у якій вона просила скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси

від 21 вересня 2016 року і постанову Апеляційного суду Одеської області

від 24 жовтня 2018 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції,посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив стороні відповідачів у призначенні та проведенні судової почеркознавчої експертизи, чим позбавив їх можливості реалізувати свої процесуальні права на підтвердження обгрунтованості їх заперечень на позов. Ураховуючи скрутне матеріальне становище, а також різницю у вартості почеркознавчої експертизи між установою, якій апеляційний суд доручив проведення експертного дослідження, та Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, орієнтовний розмір якої є у п`ять разів меншим, відповідачі обгрунтовано клопотали суд про доручення проведення судової почеркознавчої експертизи цій державній установі. Висновок суду про те, що такі дії відповідачів спрямовані виключно на затягування розгляду справи є помилковим, оскільки ухвалою суду

від 21 листопада 2017 року судова почеркознавча експертиза була призначена вдруге саме у зв`язку з тим, що позивач несвоєчасно надав у розпорядження експертів оригінали досліджуваних документів. Вирішуючи спір лише на підставі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що самі по собі оригінали договорів позики від 04 жовтня 2012 року та від 08 листопада 2012 року та розписки від 22 лютого 2013 року, при невизнанні позичальниками факту їх написання, не можуть бути беззаперечним доказом наявності між сторонами зобов`язальних відносин.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 жовтня 2012 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого позикодавець передає, а позичальники приймають у власність безвідсоткову зворотну позику у вигляді грошових коштів у розмірі 543 524,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору складало 68 000,00 дол. США, а позичальники зобов`язуються повернути позикодавцю таку ж суму грошей у строк

до 04 жовтня 2012 року.

Факт передання грошових коштів за договором позики сторони додатково підтвердили актом приймання-передачі від 04 жовтня 2012 року.

08 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає, а позичальники приймають у власність безвідсоткову зворотну позику у вигляді грошових коштів у сумі 407 643,00 грн, що за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору складало 51 000,00 дол. США, а позичальники зобов`язують повернути позикодавцю таку ж суму грошей у строк до 08 квітня 2013 року.

Факт передання грошових коштів за вищевказаним договором сторони додатково підтвердили актом приймання-передачі від 08 листопада 2012 року.

У застереженні до пункту 1.1. зазначених вище договорів, сторони погодили, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники.

Пунктом 3.3. договорів позики сторони обумовили, що у випадку зміни офіційного (за даними НБУ) курсу гривні до долару США, позикодавець має право вимагати повернення позики таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові сумі отриманої позики.

У випадку не виконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором, винна сторона несе відповідальність відповідно до діючого законодавства України. У разі порушення позичальниками строку повернення позики (її частини), вони зобов`язуються сплатити суму позики в повному обсязі, а також на вимогу позикодавця пеню у розмірі 0,08 процентів від простроченої суми за кожний день прострочення (пункт 4.1 договорів позики).

22 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від позикодавця грошові кошти у розмірі еквівалентному 15 000,00 євро та 40 000,00 дол. США, які зобов`язалися повернути у строк до 04 травня 2013 року.

У визначений зазначеними вище договорами позики строк, відповідачі зобов'язання щодо повернення боргу не виконали.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зазначеним нормам кореспондують положення статей 77, 81 ЦПК України.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Аналізуючи надані сторонами на обгрунтування своїх вимог та заперечень докази у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачі не виконали зобов`язання щодо повернення грошових коштів у строк, визначений договорами позики

від 04 жовтня 2012 року, від 08 листопада 2012 року та від 22 лютого 2013 року, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаними договорами, є обгрунтованими.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання відповідачів про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, Верховний Суд ураховує наступне.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В апеляційних скаргах, поданих представником ОСОБА_6 ,

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що вони не підписували договорів поруки. На підтвердження зазначених обставин, звернулися до суду з клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просили доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Зважаючи на те, що для з`ясування зазначених обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання, ухвалою апеляційного суду від 20 квітня 2017 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання про належність підпису та почерку у розписці від 22 лютого 2013 року, договорах позики від 04 жовтня 2012 року та від 08 листопада 2012 року, актах приймання-передачі грошових коштів від 04 жовтня 2012 року та

від 08 листопада 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, тобто суд доручив проведення експертизи експертній установі, яку визначив представник відповідачів.

23 травня 2017 року на адресу суду надійшло клопотання від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про надання додаткових матеріалів, а саме: 1) оригіналів досліджуваних документів, записи та підписи у яких від імені ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 підлягають дослідженню; 2) вільних зразків почерку

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 співставних з досліджуваними об`єктами за буквенним складом у оригіналах різних документів, максимально наближених за часом виконання до досліджуваних об`єктів (за 2008 - 2013 роки), не менше 8 зразків (по кожному відповідачу); 3) вільних зразків їх підписів у оригіналах різних документів, максимально наближених за часом виконання до досліджуваних об`єктів (за 2008 - 2013 роки), не менше 8 зразків (по кожному відповідачу); 4) уточнити можливість прийняти для порівняльного аналізу зразки почерку та підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які містяться у матеріалах справи.

21 червня 2017 року та 26 червня 2017 року від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 до суду надійшли вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також 06 липня 2017 року

від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшло клопотання уповноважити ОСОБА_1 (його представника) на особисте надання оригіналів розписки, договорів позики та актів приймання-передачі грошових коштів до експертної установи з метою забезпечення їх збереження, а також продовжити строк надання оригіналів вказаних документів.

26 вересня 2017 року на адресу суду надійшло повідомлення від судового експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки у встановлений термін не було виконано клопотання експерта, а саме для проведення судово-почеркознавчої експертизи не надані оригінали досліджуваних документів.

17 листопада 2017 року на виконання ухвали Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2017 року та клопотання експерта від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшли оригінали досліджуваних документів: договір позики

від 04 жовтня 2012 року; акт приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 04 жовтня 2012 року; договір позики від 08 листопада 2012 року; акт приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 08 листопада 2012 року; розписка від 22 лютого 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року відновлено провадження у справі та того ж дня ухвалою від 21 листопада

2017 року за клопотання представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

12 лютого 2018 року на адресу суду надійшло клопотання від директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про надання оригіналів досліджуваних документів та додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи, а саме: 1) вказати у якому томі і на яких сторінках розташовані оригінали досліджуваних документів; 2) для виконання дослідження надати: вільні зразки почерку та підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оригіналах різноманітних документів максимально наближених за часом виконання до досліджуваних документів за 2012-2013 роки не менше 10-15 документів (по кожному відповідачу); 3) належним чином засвідчити надані експериментальні зразки почерку та підписів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . До клопотання долучено рахунок за проведення експертизи на суму 8 580,00 грн, оплату вартості якої, відповідно до ухвали суду від 21 листопада 2017 року покладено на ОСОБА_2 та ОСОБА_3

05 липня 2018 року справу повернуто до Апеляційного суду Одеської області у зв`язку з невиконанням клопотання експерта, нездійсненням оплати вартості експертного дослідження.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2018 року провадження у справі поновлено.

09 жовтня 2018 року від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої представник відповідачів просив доручити Одеському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. На обгрунтування зазначеного клопотання представник відповідачів посилалася на те, що відповідачі не сплатили вартість проведення експертного дослідження у зв`язку з їх скрутним матеріальним становищем. Ураховуючи, що проведення почеркознавчої експертизи у Одеському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України є менш вартісним (орієнтовна вартість дослідження - 1 875,20 грн (2 250,24 грн з урахуванням ПДВ), порівняно з вартістю проведення експертизи у Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України

(8 580,00 грн), просив доручити проведення експертизи Одеському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відмовлено. Ухвала мотивована тим, що у справі за клопотанням представника відповідачів було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, однак відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 несплатили вартість експертного дослідження, а тому повторне клопотання представника відповідачів про призначення такої ж експертизи іншій експертній установі свідчить про те, що дії відповідачів направлені не на встановлення об`єктивних обставин у справі, а на затягування строків розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний запобігати зловживанню учасниками процесу їхніми права та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункт 5 частини п`ятої статті 12 цього Кодексу).

Зважаючи на те, що з часу призначення судової почеркознавчої експертизи, виконання якої суд доручив державній експертній установі за вибором самих відповідачів пройшло більше року, відсутність будь-яких доказів на підтвердження скрутного матеріального становища ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що унеможливило сплату ними вартості експертного дослідження, аргументи відповідачів про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про доручення проведення такої експертизи іншій експертній установі, є безпідставними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить принцип неприпустимості зловживання правами.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги законність та обгрунтованість оскаржуваних судових рішень не спростовують, а тому касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення.

Щодо поновлення виконання рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 06 грудня 2018 року зупинено виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси

від 21 вересня2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси

від 21 вересня 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак