РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Кремінна

Справа № 414/459/20

Провадження № 2/414/198/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря судового засідання Горбаньової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням,

встановив:

до Кремінського районного суду Луганської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що він є власником житлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує наступними документами: договором дарування житлового будинку від 11.09.2019 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.09.2019 року. В даній житловій будівлі зареєстрований батько позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2016 році ОСОБА_2 виїхав з міста Кремінна Луганської області у невідомому напрямку, зв`язок з відповідачем фактично втрачений, позивачу лише відомо, що раніше відповідач деякий час мешкав в селі Залиман Кремінського району Луганської області, за власною згодою виписуватись з житлової будівлі відповідач не бажає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в житлові будівлі не має і взагалі житловою будівлею він не цікавиться. З огляду на зазначене позивач просить усунути перешкоди в користуванні належним йому житловим приміщенням - житловою будівлею розташованою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користуватись житловим приміщенням.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні вказав, що він був власником домоволодіння, на даний час мешкає за іншою адресою в напівзруйнованому будинку в с. Залиман Кремінського району Луганської області. Зазначений будинок йому не належить, він звертався до Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області з проханням виділити житло для мешкання та реєстрації у ньому, але поки це питання не вирішене. Також зазначив, що у будинку за адресою АДРЕСА_1 , знаходяться його речі, тож він не зможе їх забрати у разі визнання його таким, що втратив право користування житлом, оскільки в сім?ї склалася складна ситуація, зауважив, що не бажає платити штрафи у зв?язку з відсутністю реєстрації.

Ухвалою суду від 03.03.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального провадження.

Ухвалою від 06.04.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

Інших процесуальних дій не вчинялося.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Згідно договору дарування від 11.09.2019 року, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1808, ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з зазначеної вище дати. До цього часу власником зазначеної нерухомості був ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі (а.с. 8-10).

Як вбачається з довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 19.02.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 10.08.2004 року, відповідач ОСОБА_2 з 17.01.1985 року та ОСОБА_3 з 17.01.1985 року (а.с. 11).

Актом про встановлення фактичного місця проживання від 18.02.2020 року підтверджується те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1996 року (а.с. 12).

Суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку. Вважаючи за необхідне визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач має родинні зв`язки з відповідачем, останній є батьком ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання.

Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації.

З огляду на те, що позивач став власником нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 з 11.09.2019 року, попереднім власником був відповідач у справі ОСОБА_2 і на законних підставах до цього часу користувався своїм майном, а після відчуження нерухомості залишився зареєстрований за вказаною вище адресою як член сім?ї нового власника ОСОБА_1 , то річний строк, що передбачений ст. 405 ЦК України повинен відраховуватися з моменту припинення права власності попереднім власником. З 11.09.2019 року на момент звернення позивача до суду пройшло менше одного року.

При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Касаційний цивільний суд погодився з позицією суду першої інстанції про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що відповідач ОСОБА_2 був власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок правочину від його імені подарував ОСОБА_1 , який є його сином та позивачем у справі, житловий будинок з будівлями та спорудами за вказаною адресою; ОСОБА_1 був повідомлений про наявність реєстрації у ОСОБА_2 за зазначеною вище адресою, ніяких умови з приводу реєстрації колишнього власника та члена сім?ї ОСОБА_1 його батька ОСОБА_2 вказаний договір дарування не містить. Позбавлення ОСОБА_2 права користування зазначеним житлом є не співрозмірним з наслідками, зокрема відсутністю реєстрації та іншого житла у відповідача. Підтверджень щодо наявності перепон у користуванні чи розпорядженні власністю ОСОБА_2 не надав. Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, буде мати наслідком виселення його з житлового будинку та втрату визначеного місця проживання.

Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням слід відмовити.

Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо судового збору, суд враховує, що у позові відмовлено, а тому судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 (місце реєстрації: місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки продовжуються на строк дії карантину.

Повний текст удового рішення виготовлено 05 червня 2020 року.

Суддя І.О. Тесленко