Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 761/17226/17

провадження № 61-40811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області акціонерного товариства «Ощадбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Притули Н. Г. від 25 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., від 03 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києву та Київській області акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що банком неналежним чином виконуються умови, укладеного 25 листопада 2015 року між сторонами договору № 128910526 на вклад «Пенсійний» та довгострокового доручення вкладника на списання коштів, щодо нарахування суми депозиту.

За таких обставин просив зобов`язати відповідача виконати умови договору від 25 листопада 2015 року, нарахувати суму депозиту, стягнути моральну шкоду та витрати на правову допомогу.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що банк належним чином виконував умови укладеного між сторонами договору банківського вкладу, а також довгострокового доручення вкладника на списання коштів, натомість останній не вніс на обумовлений вказаним договором банківський рахунок кошти, у результаті чого банк в свою чергу не мав можливості списувати ці кошти на поповнення вкладу.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що пенсійне забезпечення позивача зараховувалось на інший, відмінний від обумовленого у дорученні вкладника на списання коштів, рахунок, а тому банк не списував кошти на поповнення вкладу, який є предметом договору від 25 листопада 2015 року. У задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не витребував у відповідача примірник спірного банківського договору та не надав йому оцінки. Банком неналежним чином виконував умови, укладеного між сторонами договору від 25 листопада 2015 року та довгострокового доручення вкладника на списання коштів, щодо нарахування суми депозиту.

Моральна шкода підлягає відшкодуванню позивачу як споживачу послуг банку на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суд апеляційної інстанції, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині, неправильно застосував норми матеріального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2019 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 отримує пенсійне забезпечення в ПАТ «Державний ощадний банк України», для чого відкрив рахунок № НОМЕР_2 (а.с. 7).

25 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України» уклали договір №128910526 на вклад «Пенсійний» на ім'я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_3 кошти в сумі 200 грн строком на 18 місяців зі сплатою 19,5 % річних. Днем повернення депозиту є 25 травня 2017 року.

З виписки по рахунку № НОМЕР_3 вбачається, що у день підписання договору позивач вніс на рахунок 200 грн та у подальшому цей рахунок не поповнював.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що поповнення рахунку безготівковим шляхом може здійснюватися шляхом перерахування коштів з власного поточного/власного вкладного (депозитного) рахунку або шляхом перерахування з поточного рахунку іншої фізичної особи.

За умовами договору відсотки мають перераховуватись на рахунок № НОМЕР_4 .

25 листопада 2015 року позивач підписав довгострокове доручення вкладника на списання коштів, яким він доручив установі банку починаючи з 25 листопада 2015 року по 26 травня 2017 року щомісячно списувати з його рахунку № НОМЕР_5 , відкритого в цій установі згідно з договором № 1824087 від 07 жовтня 2013 року, 6 500 грн на поповнення вкладу № НОМЕР_6 на рахунок № НОМЕР_3 (а.с.12).

На звернення позивача від 31 серпня 2016 року відповідач повідомив, що додаткові внески не зараховувались на строковий депозит по причині ненадходження пенсійних коштів на картковий рахунок (а.с. 14).

З виписки по рахунку № НОМЕР_7 вбачається, що на виконання умов договору від 25 листопада 2015 року на вказаний рахунок перераховувались відсотки (а.с. 40-43).

Згідно із випискою по рахунку № НОМЕР_5 (рахунок, з якого за умовами довгострокового доручення мали списуватись кошти), на вказаний рахунок кошти не зараховувались. Пенсійне забезпечення позивача зараховувалось на рахунок № НОМЕР_8 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів (документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі або виписку по рахунку, як доказ безготівкового поповнення рахунку) щомісячного внесення позивачем або перерахування банком на рахунок № НОМЕР_5 коштів у сумі 6 500 грн.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що відповідач належними та допустимими доказами довів, що на рахунок, який зазначений в довгостроковому дорученні вкладника на списання коштів (№ НОМЕР_5 ), обумовлені договором банківського вкладу від 25 листопада 2015 року кошти не надходили, тому банк був позбавлений можливості виконати умови вказаного договору та доручення вкладника, зокрема списувати 6 500 грн щомісячно та нараховував відсотки на суму, яка розміщена на рахунку.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З огляду на зазначене та недоведення позивачеві шкоди (діями) бездіяльністю відповідача, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у нескасованій частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара