ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1042/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/525/20 Категорія: 305010000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Черкаській області на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 24 квітня 2017 року його, підполковника поліції - старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу кримінальної розвідки ГУНП в Черкаській області згідно наказу №115о/с було звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 закону України «Про національну поліцію», а саме за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог ст. 1 та ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, за грубе порушення вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», «Правил етичної поведінки поліцейських».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 року у справі №823/722/17, що залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 23.10.2019 року, наказ ГУ НП в Черкаській області від 24.04.2017 №1110 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу кримінальної розвідки Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_1», а також наказ Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 24.04.2017 року №115 о/с були визнані протиправними та скасовані. Позивача було поновлено на посаді та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь позивача середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу в розмірі 35 462, 32 грн.

Вказує, що порушення відповідачем його прав як працівника призвело до моральних переживань та втрати нормальних життєвих зв`язків через неможливість подальшого проходження служби, якій він віддав 18 років життя і з якої був звільнений з ганьбою. Позивач був активним співробітником спецпідрозділу поліції, мав ряд відомчих нагород, був учасником АТО, товаришував з багатьма колегами по роботі, а після звільнення він втратив соціальні зв`язки з ними, його честь, гідність та ділова репутація були принижені. Більше того, робота в поліції була єдиним джерелом заробітку та засобом для існування, а на момент звільнення у нього на утриманні були дві малолітні доньки. Страх за подальшу долю сім`ї, а також спроби знайти хоч якісь альтернативні джерела для її матеріального забезпечення вкрай сильно його пригнічували. Поряд з цим, позивач змушений був постійно добиватися справедливості в судах, на що пішло більше двох років. На фоні цього у позивача почався постійний стрес, він не міг спокійно спати вночі, постійно був у пригніченому стані, був знервований та змушений був звернутися до лікаря.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошовий еквівалент компенсації за спричинену йому моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в черкаській області на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховано конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, погіршення стану його здоров`я, що підтверджується наданими до суду медичними документами та вважав справедливим визначити суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції України в Черкаській області звернулося з апеляційною скаргою в якій вказувало, що рішення суду винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами, при вирішенні спору підлягають застосуванню правила частини 6 статті 1176 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Крім того, вказує, що судом безпідставно визначено відповідачем Головне управління Національної поліції в Черкаській області, а не Державну казначейську службу України, яка реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Суд, визначаючи моральну шкоду у розмірі 80 000 грн, належним чином не перевірив докази надані позивачем на її підтвердження в частині медичної документації, його посилання на вимушені зміни у житті та втрати ним соціальних зв`язків також підтверджено жодним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Оскільки ГУНП в Черкаській області незаконно звільнило позивача, завдало йому моральної шкоди своїми діями, тому і є відповідачем в даному судовому процесі.

Позивач звертає увагу, що матеріали позову містять обґрунтування та докази завдання йому моральної шкоди, у зв`язку з протиправними діями відповідача і суд першої інстанції належним чином їх врахував та дав їм справедливу оцінку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 24.04.2017 року підполковника поліції - старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу кримінальної розвідки ГУНП в Черкаській області ОСОБА_1, згідно наказу №115 о/с було звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію», а саме за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушені вимог ст. 1 та ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, за грубе порушення вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху, ст. 18 ЗУ «Про Національну поліцію», «Правил етичної поведінки поліцейських».

Згідно рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 року у справі №823/722/17, яке набрало законної сили 15.11.2017 року, Наказ ГУ НП в Черкаській області від 24.04.2017 №1110 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу кримінальної розвідки Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_1», а також наказ Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 24.04.2017 року №115 о/с були визнані протиправними та скасовані. Позивача було поновлено на посаді та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь позивача середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу в розмірі 35 462, 32 грн.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки доводи свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, моральна шкода полягала у тривалому розгляді його справи в судах різних інстанцій про відновлення його порушених трудових прав.

Однак, колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що із медичних документів (Свідоцтва про хворобу №361 від 03.11.2017 року та Виписки з медичної картки 12.08.207 року) видно, що позивач і до його незаконного звільнення мав певні захворювання та скарги на здоров`я, у зв`язку з чим час від часу перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, а тому не є достовірними доказами завдання моральної шкоди незаконним звільненням.

Посилання апеляційної скарги на те, що згідно з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2017 року про поновлення позивача на службі в поліції, дії ГУ НП в Черкаській області протиправними не визнавалися, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, про що зазначено у наведеній вище постанові Верховного Суду України. При цьому вимога про визнання дій відповідача незаконними не є єдиною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки її завдання підтверджується незаконністю самих наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення позивача.

Не можуть бути прийняті до уваги також і аргументи ГУ НП в Черкаській області про необхідність застосування судами норм статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки норми цієї статті регулюють питання відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при виконання ним своїх повноважень. Тоді як спір у цій справі виник у зв`язку із порушенням трудових прав позивача при проходження служби в національні поліції.

Крім того, судова колегія відхиляє аргумент скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незалучення до справи Державної казначейської служби України в якості відповідача, з огляду на таке.

Згідно частин другої, третьої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не зав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Тобто, заміна відповідача та залучення співвідповідача є правом, а не обов`язком суду, яке він використовує за наявності відповідних для того правових підстав, що обґрунтовуються позивачем або встановлюються судом.

Відповідно до пунктів 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду;

Згідно підпункту 2 пункту 4 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.

З огляду на викладене, Державна казначейська служба України лише здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, а також на виконання виконавчих документів. Позивач же будь-яких вимог до Державної казначейської служби України не заявляв.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Отже, позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди незаконним звільненням зі служби в поліції, однак, визначаючи розмір такої шкоди, судом першої інстанції не в повній мірі враховано вимоги розумності та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, колегія суддів врахувала конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 10 000 грн.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА №873321 ОСОБА_1 є особою із інвалідністю ІІ групи.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Черкаській області - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року змінити, зменшивши стягнення із Головного управління Національної поліції України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 розміру моральної шкоди з 80 000 грн до 10 000 грн.

Компенсувати за рахунок держави судовий збір сплачений Головним управлінням Національної поліції України в Черкаській області за подання апеляційної скарги у розмірі 1177,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді