КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6543/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року місто Київ

справа №761/34045/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., повний текст рішення складено 13 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1у розмірі 7000 грн. щомісячно, посинаючи з 22 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 30 квітня 2010 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Вказувала, що впорядку досудового врегулювання спору та законодавчого врегулювання питання щодо незалежного здійснення батьківських прав вона направила відповідачу проект договору про здійснення батьківських прав, але пропозицію ОСОБА_1 залишив поза увагою.

Зазначала, що вона проживає разом з малолітньою дитиною на орендованій квартирі, а відповідач має стабільний дохід, рухоме та нерухоме майно, а відтак має можливість сплачувати аліменти на утримання сина.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 7000 грн. щомісячно, починаючи з 22 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнутоз ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання сина у розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що ухвалюючи рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 7000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що він є власником нерухомого майна придбаного протягом останніх років, однак судом не було взято до уваги те, що він не ніс витрат на придбання нерухомого майна у 2013 та 2016 роках, оскільки майно йому було подаровано та придбано у порядку спадкування.

Вказував, що він був обмежений у подачі заперечень, щодо відповіді на відзив, а як наслідок не зміг подати суду додаткові пояснення та докази.

Зазначав, що судом першої інстанції не було враховано, що після припинення спільного проживання з позивачем, він добровільно, кожного місяця сплачував на утримання сина грошові кошти в розмірі 3000 грн. та постійно ніс додаткові витрати на утримання дитини такі як: придбання одягу, іграшок, оплата секції з футболу, оздоровлення дитини, придбання ліків під час хвороби.

Зауважував, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення невірно вказано строк з якого мають стягуватися аліменти, а саме рішення містить суперечності з цього приводу.

Посилався на те, що позивач жодним чином не вказує на розмір витрат, які вона щомісяця несе на утримання спільної дитини та не надає жодних доказів понесення таких витрат.

22 квітня 2020 року позивач подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначала, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 7000 грн., суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2010 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року.

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що син знаходиться на її утриманні та вона з дитиною проживають в орендованій квартирі, а відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 7000 грн, оскільки є працездатним, має достатньо високий неофіційний дохід, рухоме та нерухоме майно.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн., вказував на те, що він не працевлаштований та просив врахувати, що він перебуває у другому шлюбі та на час подання відзиву його дружина є вагітною.

Як вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань та є загальнодоступною, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності - роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткованням у спеціалізованих магазинах (основний); роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах електронною апаратурою побутового призначення для приймання, запису, відтворення звуку й зображення.

З інформації, яка міститься у довідці Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року вбачається, що в Реєстрі застрахованих осіб містяться відомості про відповідача лише за 2017 рік у розмірі 1100 грн. (а.с.54).

Однак, відповідачем на підтвердження свого заробітку (доходу) як фізичної особи-підприємця не було надано податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач як у позовній заяві, так і у відзиві на апеляційну скаргу вказувала на те, що відповідач здійснює свою діяльність з продажу мобільних телефонів та аксесуарів на ринку « Виноградар », від якої отримує дохід від 1000 до 2000 доларів США.

Разом з тим, доказів на підтвердження того, який розмір доходу (прибутку, заробітку) отримує відповідач від своєї підприємницької діяльності стороною позивача надано не було, як і не було надано доказів про доходи ОСОБА_2 , оскільки при визначенні розміру аліментів враховується дохід обох сторін на час розгляду справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність заробітку (доходу) не звільняє ОСОБА_1 , як батька, від виконання свого обов`язку щодо утримання сина ОСОБА_4 та враховує, що дитина має потреби у достатньому матеріальному забезпеченні.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 серпня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на:

квартиру АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір дарування від 08 серпня 2013 року;

квартиру АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності: договір дарування від 08 серпня 2013 року;

1/6 частину квартири АДРЕСА_3 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину від 24 березня 2016 року.

23 вересня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу квартири відповідачем була продана його частина квартири АДРЕСА_3 та 25 вересня 2019 року останнім на підставі договору купівлі-продажу було придбано 1/3 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_4 .

Також на ім'я відповідача 26 березня 2019 року зареєстрований автомобіль «VOLKSWAGENTIGUAN», 2011 року випуску, що підтверджується витягом з бази МВС України.

Згідно з Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №66 від 18 лютого 2016 рокузі змінами та доповненнями, та офіційного калькулятора Міністерства економічного розвитку і торгівлі України розрахунок середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей оподаткування транспортним податком проводиться відповідно до пункту 267.2 статті 267 ПК України.

Відповідно до вказаного офіційного калькулятора середньоринкова вартість транспортного засобу вказаної марки VOLKSWAGEN TIGUAN», 2011 року випуску становить 307693,29 гри.

При цьому, доказів за яку суму був придбаний вказаний автомобіль матеріали справи не містять та відповідачем не доведено доказами джерело походження коштів на купівлю вказаного автомобіля, що значно перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Як вбачається з свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 з 22 червня 2019 року перебуває у другому шлюбі з ОСОБА_5 .

Згідно довідки, виданої КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району міста Києва, філія №2 від 27 вересня 2019 року ОСОБА_5 перебувала на 28 тижні вагітності.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дитина сторін проживає разом з матір`ю, що не заперечується відповідачем, так як ОСОБА_1 є його батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо

утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Разом з тим, суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про те, що ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти на утримання сина не врахував, чи може відповідач надавати матеріальну допомогу у розмірі, який просить позивач.

Визнаючи розмір аліментних зобов`язань, колегія суддів враховує вимоги ст.182 СК України та вважає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів в сумі 7000 грн. є завищеним, оскільки матеріали справи не місять доказів достатності (наявності) у відповідача заробітку (доходу), який би надавав можливість суду визначити суму аліментів саме у такому розмірі.

Таким чином, враховуючи викладене вище, а також те, що дитина у зазначеному віці потребує значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, колегія суддів, керуючись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення та враховуючи те, що обоє з батьків повинні приймати участь у вихованні та утриманні дитини, вважає вірним зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 аліментів з 7000 грн. до 5000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Доводи позивача про те, що вона несе витрати на заняття дитини у спортивній секції « Бойовий Гопак» та несе витрати на лікування сина колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат необхідних та/або понесених нею на розвиток здібностей дитини та лікування.

Посилання позивача на те, що вона несе витрати з оренди житла колегія суддів не бере до уваги, оскільки факт наявності витрат на оренду житла не є обставиною, яка може бути підставою для стягнення аліментів.

Доводи відповідача про те, що він постійно несе витрати на утримання сина, прикладом понесених ним додаткових витрат є, зокрема організація без участі позивача відпочинку ОСОБА_4 у Арабській Республіці Єгипет у період з16 квітня 2018 року по 27 квітня 2018 року, а також придбання велосипеда Ardis вартістю 5500 грн. свідчать про участь батька у забезпеченні певних потреб дитини та не можуть бути підставою для стягнення на утримання дитини мінімального розміру аліментів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення невірно вказано строк з якого мають стягуватися аліменти, а саме рішення містить суперечності з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом, який було направлено до суду засобами поштового зв`язку 22 серпня 2019 року, що підтверджується конвертом (а.с.33), а відтак суд першої інстанції вірно стягнув аліменти з 22 серпня 2019 року, а зазначення судом у описовій частині рішення про те, що ОСОБА_2 у вересні 2019 року звернулася до суду з позовом є опискою суду та не впливає на правильність вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми аліментів, які підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 змінити, зменшивши суму стягнутих щомісячних аліментів на дитину з 7000 грн. до 5000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: