Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 591/5069/16-ц

провадження № 61-2890св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року у складі судді Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення юридичних фактів, порушення прав споживача.

Позов мотивований тим. що 06 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений кредитний договір від 06 липня 2007 року № 014/9804/82/75292.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк зобов`язаний надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000,00 дол. США. Проте 09 липня 2007 року позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 дол. США. У подальшому, відповідно до умов договору, банк кредитні кошти не видавав.

Оскільки відповідач не виконав взяті за себе зобов`язання у частині надання кредитних коштів, тому позивач відповідно до частини третьої статті 538 Цивільного кодексу України має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або у повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 на виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», 05 березня 2015 року призваний на військову службу до Збройних Сил України, а тому будь-які нарахування за кредитним договором є незаконними.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд визнати кредитний договір від 06 липня 2007 року № 014/9804/82/75292 укладеним на фактично одержану позичальником кількість грошей; визнати факт порушення його прав, які встановлені Законом України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У листопаді 2016 року від третьої особи ОСОБА_2 до суду надійшла позовна заява про вступ у справу як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача, у якій останній зазначав, що 03 липня 2007 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений договір поруки. Примірник вказаного договору поруки він не отримував; зі змістом кредитного договору від 06 липня 2007 року № 014/9804/82/75292 ознайомлений не був, оскільки 03 липня 2007 року кредитного договору не існувало; про обсяг відповідальності його не повідомили; умови кредитування йому не відомі; під які відсотки надані кредитні кошти йому не відомо, коли внесені зміни йому не відомо; дата внесення змін не встановлена. У 2012 році під час розгляду Зарічним районним судом м. Суми справи № 1805/4363/2012 щодо стягнення заборгованості йому стало відомо, що у первинний договір поруки від 03 липня 2007 року незаконно внесені зміни.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки від 03 липня 2007 року таким, що не відбувся.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем, третьою особою із самостійними вимогами не доведені ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк на усунення недоліків, а саме сплатити судовий збір.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2019 року повернуто заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявник у встановлений строк не усунув недоліків апеляційної скарги, а саме не сплатив судовий збір.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд застосував норми права без урахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, згідно з яким споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав як у суді першої інстанції (при пред`явлені позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень зазначених у пунктах 2, частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню із таких підстав.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

При цьому порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її заявнику, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 185, 357 ЦПК України, виходив із того, що позивач у наданий судом строк не усунув недоліків апеляційної скарги, а саме не сплатив судовий збір.

Верховний Суд не погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки він є помилковим.

Позичальник (споживач фінансових послуг), звертаючись до суду з позовом до банку (виконавця фінансових послуг) за захистом своїх прав, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд наведеного не врахував, безпідставно поклав на ОСОБА_1 , який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною та повернув її.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки наведені порушення апеляційним судом норм процесуального права призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко