Справа № 369/3322/20
Провадження № 2/369/2850/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Фізичної особи підприємець ОСОБА_5 про визнання пункту договору недійсним та відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У березні 23020 року позивачі звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір про надання послуг з пультової охорони. Відповідач за договором зобов`язувався здійснювати охорону домоволодіння по АДРЕСА_1 . 16 листопада 2019 року в період коли об`єкт перебував під охороною (тобто в період надання послуг) до будинку проникли невідомі особи та викрили грошові кошти в розмірі 10 000 дол.США, ноутбук вартістю 25 000 грн., які належали ОСОБА_4 . За даним фактом вони звернулись до поліції та відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР. При проникненні до будинку на пульті відповідача мав відображатись сигнал і відповідно до умов договору мала виїхати група швидкого реагування. Але виконавець умови договору не виконав, що мало прояв в бездіяльності, яка призвела до настання збитків.

Вказали, що п.5.2.1 договору встановлена відповідальності відповідача за неналежне виконання зобов`язань по договору, а саме в межах завданих збитків, але не більше 10 000 грн. Така умова договору не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Вони як споживачі мають гарантоване право на відшкодування всіх збитків. Жодною нормою чинного законодавства не передбачено зменшення або будь-яке обмеження розміру завданої шкоди. Тому даний пункт договору є нікчемним, так як суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.1166 ЦК України, меті укладення (захист недоторканості житла). Оскільки даний пункт є недійсним, тому він не створює юридичних наслідків та відповідач має відповідати у повному обсязі за порушення зобов`язань.

Договір охорони створює права та обов`язки для третіх осіб, які проживають в даному будинку - ОСОБА_4 , права якого також порушено внаслідок невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань належним чином в межах витрат, які замовник зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням об`єктів охорони.

Просили суд визнати п.5.2.1 договору про надання послуг з пультової охорони №1119/1 від 01 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 недійсним з моменту укладення; стягнути з ФОП ОСОБА_5 відшкодування завданих збитків в розмірі 10 000 дол.США, що станом на день звернення з позовом до суду еквівалентно 256 240 грн. та 25 000 грн, а всього 281 240 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

27 квітня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом відповідач ФОП ОСОБА_5 вказав, що дійсно між ним та ОСОБА_6 укладено договір про надання послуг з охорони. За даним договором позивач зобов`язаний своєчасно вносити плату за послуги охорони на умовах передплати щомісячно у перші п`ять календарних днів поточного місяця. Станом на 16 листопада 2019 року оплата по договору не надходила. Тому надання послуг охорони у відповідності до п.4.1.2.2 договору була припинена і замовник самостійно відповідає за збитки, які поніс ОСОБА_4 . Відповідачі не надали доказів та не обґрунтували наявність винних дій відповідача, які б мали наслідком завдання шкоди.

Зазначив, що сторони є вільними в укладенні договорів, погодженні їх умов. Закон України «Про захист прав споживачів» містить умови, за яких договори можуть бути визнані недійсними. Укладений договір відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відстуні підстави для визнання його умов недійсними. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При розгляді справи судом встановлено, що 01 січня 2019 року між ФОП ОСОБА_5 (виконавець) та ОСОБА_3 (замовник) укладено договір №1119/19 про надання послуг з пультової охорони.

Відповідно до п.2.1, 2.2 договору замовник передає, а виконавець приймає під охорону за допомогою пульта централізованого спостереження об`єкт. Виконавець надає замовнику послуги з охорони об`єкту, а замовник сплачує виконавцю вартість таких послуг на умовах цього договору. Охорона об`єкту здійснюється шляхом спостереження за станом засобів на об`єкті та негайного виїзду ГШР при їх спрацюванні з метою затримання сторонніх осіб, що незаконно проникли на об`єкт в період охорони.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

П.5.2.1 передбачено, що виконавець несе перед замовником відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по договору, за збитки, завдані зловмисниками, які проникли на об`єкт в період охорони, шляхом зламування, відкривання або руйнування заблокованих технічними засобами сигналізації воріт, люків та інших технічних конструкцій та вчинили крадіжку майна, що зберігаються на об`єкті, якщо буде встановлена вина виконавця у її допущенні в межах, завданих збитків, але не більше 10 000 грн. Факт скоєння протиправних дій щодо майна замовника зловмисниками, які проникли на об`єкт в період охорони та вина виконавця встановлюється в порядку, що передбачений чинним законодавством України. Розмір збитків, нанесених замовнику внаслідок неналежного здійснення договірних зобов`язань виконавцем, встановлюється уповноваженими працівниками сторін або судом і повинен підтверджуватись відповідними документами та розрахунками вартості викраденого, пошкодженого або знищеного майна.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним даного пункту договору, позивач вказував, що він суперечить положенням ЦК щодо відшкодування шкоди та Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про:1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналізуючи умову договору, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права замовника як споживача стосовно виконавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У договору погоджено сторонами істотні умови відповідного договору.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Згідно з вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням договору про безоплатне надання послуг, підлягають відшкодуванню виконавцем у розмірі, що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо інший розмір відповідальності виконавця не встановлений договором.

Зважаючи на викладене, враховуючи характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання умови договору недійсною, оскільки під час його укладення було дотримано вимог цивільного законодавства України, зокрема, ЦК України, Закону України Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд враховує, що чинним законодавством надається право сторін на погодження розміру збитків, що було і визначено сторонами. А представник відповідача також вказував, що в залежності від погодженого розміру збитків залежить розмір оплати послуг щомісячно. При укладенні правочину позивач не заперечував проти таких умов.

Під час укладення оспорюваного договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов та визначили предмет договору, суму договору та порядок розрахунків, строк дії договору, права та обов`язки, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. При цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач особистим підписом засвідчив, що він ознайомився та погодився з умовами цього договору, і сторони протягом певного часу виконували свої обов`язки за договором щодо оплати послуг та надання послуг охорони. Тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та недоведеними.

При укладенні договори сторони погодили права та обов`язки.

Зокрема, замовник зобов`язується своєчасно вносити плату виконавцю за послуги охорони та плату за технічне обстеження та обслуговування об`єкту (п.3.2.15). А саме оплата вартості послуг з охорони об`єкту, що надаються виконавцем на умовах цього договору здійснюється на умовах передплати і проводиться щомісячно, в термін перших п`ять календарних днів поточного місяця шляхом перерахування замовником коштів на рахунок виконавця згідно умов цього договору без виставлення окремого рахунку виконавцем (п.8.2).

Виконавець зобов`язаний при виявленні ГШР виконавця ознак проникнення сторонніх осіб на об`єкт, вживати заходи щодо їх затримання, здійснювати охорону місця пригоди, сповіщати про це замовника, при необхідності сповістити чергову частину місцевого органу внутрішніх справ України, організовувати пошук по гарячих слідах зловмисників та майна. У разі спрацювання охоронної сигналізації, що встановлена у замовника, ГШР виконавця прибуває на об`єкт у найкоротший термін, однак не більше ніж через 20 хвилин після отримання відповідного сигналу, у випадку відсутності непередбачуваних обставин, що не залежать від волі сторін.

Відповідно до витягу з ЄДР№0005526: 16 листопада 2019 року в період часу з 12-30 год. по 21-00 год. невстановлена особа шляхом віджиму метало пластикового вікна проникла до будинку АДРЕСА_1 та вчинила крадіжку чоловічої шкіряної сумки, в середині якої знаходились грошові кошти та документи, сума збитку встановлюється.

З пояснень сторін встановлено, що станом на 16 листопада 2019 року ОСОБА_3 не здійснив оплату надання послуг за листопад місяць. Дана обставина не оспорювалась сторонами.

Статтею 56 КК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Таким чином, шкода, завдана кримінальним правопорушенням повинна бути відшкодована особами, які вчинили кримінальне правопорушення.

Згідно до положень ч.1 ст.906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.978 ЦК України, за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Сторони у договорі також погодили і відповідальність сторін за порушення умов договору та підстави звільнення виконавця від відповідальності за збитки, завдані замовнику.

П.5.2.1 передбачено, що виконавець несе перед замовником відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по договору, за збитки, завдані зловмисниками, які проникли на об`єкт в період охорони, шляхом зламування, відкривання або руйнування заблокованих технічними засобами сигналізації воріт, люків та інших технічних конструкцій та вчинили крадіжку майна, що зберігаються на об`єкті, якщо буде встановлена вина виконавця у її допущенні в межах, завданих збитків, але не більше 10 000 грн. Факт скоєння протиправних дій щодо майна замовника зловмисниками, які проникли на об`єкт в період охорони та вина виконавця встановлюється в порядку, що передбачений чинним законодавством України. Розмір збитків, нанесених замовнику внаслідок неналежного здійснення договірних зобов`язань виконавцем, встановлюється уповноваженими працівниками сторін або судом і повинен підтверджуватись відповідними документами та розрахунками вартості викраденого, пошкодженого або знищеного майна.

П.5.3 договору визначено, що виконавець звільняється від відповідальності, якщо замовник має заборгованість по оплаті послуг охорони перед виконавцем.

Відповідно до п. 4.1.2.2 Договору тимчасово не приймати об`єкт під охорону або негайно припиняти надання охоронних послуг, замовник має заборгованість перед Виконавцем по оплаті вартості послуг на умовах цього Договору.

З матеріалів справи вбачається, що досудове слідство по факту крадіжки з домоволодіння триває, винних осіб не встановлено.

Сторони правочину самостійно погодили умови надання послуг, їх вартість, порядок оплати та відповідальність за порушення зобов`язань. Враховуючи, що ОСОБА_3 мав заборгованість по оплаті послуг з пультової охорони за листопад місяць, Виконавець, керуючись п. 4.1.2.2, припинив надання послуг з охорони по договору та станом на 16 листопада 2019 року виконавець не надавав послуги з охорони замовнику і об`єкт не перебував під спостереженням засобів охоронної сигналізації під час проникнення невідомих осіб, що не суперечить чинному законодавству та умовами укладеного договору. Причому договором не вимагається повідомлення замовника по припинення надання послуг до погашення заборгованості. Тому твердження позивача, що об`єкт ставився під охорону суд до уваги не бере, оскільки фактичне введення коду при закритті домоволодіння та загорання лампочок (автоматизований процес) не може ототожнюватись з взяттям виконавцем об`єкту під охорону. Тому в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що нанесені в результаті невиконання відповідачем умов договору по охороні за об`єктом за допомогою пульта централізованого нагляду, збитки позивача ОСОБА_4 склали 281 240 грн., на підтвердження зазначених обставин позивач надав суду витяг з ЄРДР, протокол допиту потерпілого ОСОБА_4 .. Саме в результаті зазначених обставин, за думкою позивача, він має право на стягнення на його користь з відповідача 281 240 грн., у відшкодування матеріальної шкоди.

При цьому, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували саме факт спричинення відповідачем шкоди та її розмір. Отже, суд не може прийняти в якості належних та допустимих доказів завдання позивачу шкоди саме в такому обсязі, та з вини відповідача, з наступних підстав.

Так, згідно зі статтею 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду.

Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК.

За наявності між сторонами спору зобов`язальних відносин, які випливають із договору, немає підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.1166 ЦК.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає (постанова Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 3-18гс15).

Судом враховано, що кримінальне провадження на даний час знаходиться на стадії досудового розслідування, отже, вирок суду за даними обставинами відсутній.

Відповідно до ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів суду також належними та допустимими доказами розмір завданих збитків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Фізичної особи підприємець ОСОБА_5 про визнання пункту договору недійсним та відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 05 червня 2020 року.

Суддя