ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4688/20 Справа № 182/7021/19 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2020 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпровські електромережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, в обгрунтування якого зазначило, що правовідносини у сфері постачання та споживання електроенергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року (далі ПКЕЕН), Порядком визначення розміру і відшкодування збитків, завданих електропостачальнику внаслідок розкрадання електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 122 від 8 лютого 2006 року, Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою постановою НКРЕ № 562 від 4 травня 2006 року (далі Методика).

Відповідачка ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає позивач за адресою АДРЕСА_1 .

Також з відповідачем було укладено договір № 1312147 від 06 липня 2017 року про користування електричною енергією.

Відповідачка за спожиту електричну енергію, яку використовувала на власні потреби, повністю з позивачем не розрахувалася. Станом на 10.09.2019 року залишок несплаченої суми складає 22 048,52 грн.

На підставі заяви відповідачки від 06 липня 2017 року між нею та позивачем було укладено договір № 72/07 про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію від 06 липня 2017 року, згідно умов якого відповідачка взяла на себе зобов`язання щодо сплати заборгованості за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 23097,26 грн., до 15 червня 2019 року щомісячними платежами до 15 числа кожного місяця в розмірі 962,38 грн. згідно графіку, починаючи з липня 2017 року.

Відповідачка умови договору про реструктуризацію не виконувала, в зв`язку з чим, за заявою позивача, Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ від 08 травня 2018 року про стягнення заборгованості за електричну енергію з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДТЕК Дніпробленерго» у розмірі 18835,87, який, за заявою ОСОБА_1 , ухвалою Нікопольським міськрайонний судом Дніпропетровської області від 02.05.2016 року було скасовано.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 22 048, 52 грн. та понесені ним судові витрати по справі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 22048 грн. 52 коп. (двадцять дві тисячі сорок вісім грн. 52 коп.), перерахувавши їх на поточний рахунок № НОМЕР_1 в Публічному акціонерному товаристві «ПУМБ», м. Київ, МФО 334851, .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.), перерахувавши їх на поточний рахунок № НОМЕР_1 в Публічному акціонерному товаристві «ПУМБ», м. Київ, МФО 334851, .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить визнати побутовим споживачем та боржником за спожитий газ за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , який офіційно проживав в цьому будинку з 21 вересня 2012 року по 16.06.2017 року.

Зазначає, що порушені її права на повний та всебічний розгляд справи, оскільки суд першої інстанції розглянув справу без виклику сторін, вважаючи справу «малозначною». Вказує, що ніколи не проживала і до 06.07.2017 року не споживала електричну енергію, проте, суд першої інстанції помилково вважає, що вона є споживачем, оскільки є власником домоволодіння за вказаною вище адресою.

Вважає, що побутовим споживачем з 21.09.2012 року по 16.06.2017 року є ОСОБА_2 , а не вона, борг утворився з його вини, оскільки він був власником домоволодіння за договором купівлі-продажу від 21.09.2012 року.

Вказує, що вона, під тиском, уклала договір з позивачем на електропостачання та про реструктуризацію, бо їй погрожували.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачка ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яка постачається позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та на її ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 .

06 липня 2017 року між сторонами було укладено договір № 1312147 про користування електричною енергією, згідно п. 1.1. якого Електропостачальник взяв на себе зобов`язання надійно постачати електричну енергію на об`єкт споживача житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та який належить на праві власності/користування відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 28142602 від 26.11.2010 року у необхідних йому обсягах відповідно до потужності 3,0 кВТ, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язується оплачувати спожиту електричну енергію за тарифами, встановленими НКРЕКП, у строки, передбачені цим договором (а.с. 7-11).

Згідно п. 4.6. у разі заборгованості, що існує на час укладення договору, сторони погоджують графік її погашення за умови обов`язкової оплати поточних платежів. Заборгованість на 06.07.17 року за показами приладу обліку 033638 становить згідно особового рахунку 23097,26 грн. Графік погашення заборгованості на 24 місяці від 06 липня 2017 року (а.с. 11).

06 липня 2017 року було укладено договір № 72/07 про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію (а.с. 13) згідно якого споживач зобов`язалася сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію за адресою - АДРЕСА_1 в сумі 23097 грн. 26 коп. до 15 червня 2019 року щомісячними платежами до 15 числа кожного місяця в розмірі 962,38 грн., згідно графіку: щомісячно, починаючи з липня 2017 року по 962, 38 грн. по червень 2019 року включно.

Вказаний договір було укладено на підставі заяви ОСОБА_1 від 06 липня 2017 року.(а.с. 16).

ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості сплатила у липні та серпні 2017 року грошову суму у розмірі 1050 грн., 00 коп., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 69).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2019 року судовий наказ від 08 травня 2018 року, виданий Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за заявою Публічного акціонерного товариства «Дніпрообленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 18 835 грн. 87 коп. та судовий збір у розмірі 176,20 грн. було скасовано (а.с. 12).

Згідно розрахунку заборгованості за спожиту електроенергію, за відповідачкою рахується заборгованість у розмірі 22 048,52 грн. (а.с. 4).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд України у своїй правовій позицій у справі № 6-110цс12, свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов`язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно з п.3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Мінстрів України від 26 липня 1999 року №1357, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №591, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється, згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 19 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, розрахунки населенню за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Згідно з п. 20 Правил користування електричною енергією розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про електроенергетику", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про електроенергетику" правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 р. № 6-2951цс15 та у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 486/156/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, відповідачка є споживачем електричної електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 , оскільки вона є власником вказаного майна, до якого позивач постачає електричну енергію у відповідності до укладеного договору про користування електричною енергією від 06 липня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що побутовим споживачем з 21.09.2012 року по 16.06.2017 року є ОСОБА_2 , а не вона, борг утворився з його вини, оскільки він був власником домоволодіння за договором купівлі-продажу від 21.09.2012 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки матеріали справи містять договір про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію 06 липня 2017 року, який підписано відповідачкою та укладений за її заявою, що свідчить про визнання нею борг та про те, що вона не заперечувала про розмір заборгованості, станом на час укладення договору та зобов`язалася сплатити таку заборгованість.

Доказів на підтвердження укладення договорів під впливом морального тиску матеріали справи не містять, в зв`язку з чим колегія суддів доводи апеляційної скарги в цій частині вважає безпідставними.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що порушені її права на повний та всебічний розгляд справи, оскільки суд першої інстанції розглянув справу без виклику сторін, вважаючи справу «малозначною», колегія суддів не бере до уваги, оскільки це питання вирішено ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі відповідачка.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: