Справа № 175/4236/16-ц
Провадження № 4с/175/4/20
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Озерянської Ж.М.,

з участю секретаря Кравченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), старший державний виконавець Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Павлова Наталія Вікторівна, Горяна Ольга Юріївна на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив поновити йому, як пропущений з поважних причин строк на подання даної скарги до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області; визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) Павлової Н.В.; зобов`язати старшого державного виконавця Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) Павлову Н.В. негайно вчинити відповідні дії направлені на скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон йому, ОСОБА_1 у ВП № НОМЕР_1 ; стягнути на його користь з Дніпропетровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) суму витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., які були ним понесені.

Адвокат заявника Омелян О.О. у судовому засіданні скаргу підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) за довіреністю Кондрачук Д.О. у судовому засіданні скаргу вважала необґрунтованою та просила відмовити в її задоволенні; надала суду відзив на скаргу (а.с.57-58).

Зацікавлена особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Встановлено, що на виконанні Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження №ВП54161442 (було відкрите 19 червня 2017 року) з виконання виконавчого листа №175/4236/16 виданого 09 червня 2017 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та повернення матері ОСОБА_2 .

З метою повного та законного виконання рішення суду, старший державний виконавець Дніпровського ВДВС Павлова Н.В. звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 . Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року було тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України до виконання зобов`язань покладених на нього згідно виконавчого листа №175/4236/16, який було видано 09 червня 2017 року про відібрання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та повернення його матері ОСОБА_2 (а.с.14-15).

У зв`язку з повним виконанням вимог виконавчого документу згідно Акту державного виконавця від 06 грудня 2017 року (а.с.11), на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження було закінчено, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП №54161442 від 06 грудня 2017 року (а.с.12-13).

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Серед засад виконавчого провадження, як про це зазначено у ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», зазначені верховенство права, законність та співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Нормами ст. 441 ЦПК України передбачена можливість звернення виконавця до суду з метою забезпечення виконання судового рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника.

Так, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Таким чином, тимчасове обмеження у виїзді за кордон боржника застосовується лише у випадку ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань за рішенням, яке виконується та має на меті забезпечення виконання відповідного рішення. Тобто, в разі повного виконання рішення зі сторони боржника, будь-який сенс застосування цього обмеження втрачається.

Підставою для закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем було зазначено п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто через фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У відповідності до п. 4 Розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державний виконавець одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», повинен був вжити відповідних заходів направлених на скасування тимчасової заборони виїзду за кордон, чого ним вчасно зроблено не було.

Під час перебування в провадженні суду скарги ОСОБА_1 , 14 квітня 2020 року за вих. №17222 державним виконавцем було направлено повторно постанову про закінчення виконавчого провадження до Державної прикордонної служби України для виконання. Згідно листа Державної прикордонної служби України №0.184-5386/0/18-20-Вих від 29 квітня 2020 року відомості стосовно боржника ОСОБА_1 , що були внесені на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у цивільній справі №175/4236/16, вилучено з відповідної бази даних Державної прикордонної служби України 23 квітня 2020 року (а.с.69).

Верховний Суду України, узагальнюючи судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (узагальнення від 01.02.2013 року), та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах від 01.07.2015), зазначивши, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення обмеження виїзду у зв`язку з виконанням обов`язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.

Отже, тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а скасування обмеження виїзду у зв`язку з виконанням обов`язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.

У спірних правовідносинах, які є предметом оскарження, склалася ситуація існування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, пов`язане з примусовим виконанням судового рішення, на момент коли виконавче провадження відносно ОСОБА_1 було закінчено, а законні підстави для подальшого обмеження права були відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що державним виконавцем було допущено бездіяльність в частині скасування вищевказаного обмеження, оскільки закінчення виконавчого провадження не може виправдовувати такий ступінь втручання в права та свободи особи як обмеження виїзду, а тому дії державного виконавця є неправомірними.

У відповідності до ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Подача скарги до суду на підставі ст. 447 ЦПК України не оплачується судовим збором відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 Закону України «Про судовий збір» та Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання практики застосування Закону України «Про судовий збір» від 27.09.2012 року за вих.№10-1386/0/4-12.

Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався скаржник як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в частині поновлення ОСОБА_4 пропущеного строку для звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, як пропущений з поважних причин та визнання бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Павлової Н.В. неправомірною.

Вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання старшого державного виконавця Дніпропетровського районного відділу ДВС Південно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) Павлову Н.В. негайно вчинити відповідні дії направлені на скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 у ВП №54161442 задоволенню не підлягають , оскільки на час розгляду справи дані дії були вчинені державним виконавцем.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Вивчивши надані документи, перевіривши обсяг наданих послуг, суд вважає понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та витраченим на це часом, а також значенням справи для сторони.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

З урахуванням вищезазначеного, на підставі ст. 12, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 133, 447, 449 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії, як пропущений з поважних причин.

Визнати бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Павлової Наталії Вікторівни неправомірною.

Стягнути з Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.