Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 560/1049/16-ц

провадження № 61-225 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі: Дубровицька міська рада Рівненської області, ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року у складі судді Оборонової І. В.

та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 жовтня 2017 року

у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Хилевича В. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду

з позовом до Дубровицької міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування рішення міської ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що вони на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 грудня 2003 року є власниками квартири АДРЕСА_1 . Власником квартири АДРЕСА_5 у цьому самому житловому будинку

є ОСОБА_3 . У вересні 2016 року їм стало відомо про те, що у серпні

2015 року Дубровицька міська рада Рівненської області передала земельну ділянку під вказаним житловим будинком у власність ОСОБА_3 ,

після чого було виданосвідоцтво про право власності на нерухоме майно

від 02 вересня 2015 року, де ОСОБА_3 вказано власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 , площею

0,0227 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проте, земельна ділянка навколо вищевказаного будинку належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном та неподільною часткою житлового комплексу є майном співвласників, які визначають порядок його використання і Дубровицька міська рада Рівненської області прийняла вказане рішення про передачу частини земельної ділянки

у власність ОСОБА_3 без їхньої згоди.

Вважали, що рішення про передачу земельної ділянки у власність

ОСОБА_3 та отримане ним свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку є незаконними, оскільки суперечать нормам ЗК України,

ЦК України та підлягають скасуванню, так як земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок, не може бути надано власнику однієї з квартир.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 18 серпня 2015 року № 1018 у частині передачі земельної ділянки по

АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_3 недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 вересня 2015 року, індексний номер 43159496, на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку по АДРЕСА_3 , загальною площею 0,0227 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що видане на ім`я ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року, з урахуванням ухвали цього самого суду від 21 листопада

2017 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Дубровицькою міською радою Рівненської області правомірно ухвалено рішення від 18 серпня 2015 року № 1018 про передачу земельної ділянки

по АДРЕСА_3 у власність

ОСОБА_3 , оскільки вказаний житловий будинок не є багатоквартирним житловим будинком, а тому підстав для задоволення позову немає. Належних доказів порушення прав та інтересів позивачів останніми не надано.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що із технічної документації, виготовленої Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації Рівненського обласного відділу комунального господарства МЖКГ-УРСР будинок за адресою:

АДРЕСА_4, значиться як «житловий». В оспорюваному рішенні міської ради від 18 серпня 2015 року № 1018 та технічній документації, яка була розроблена на підставі цього рішення, було вказано, що цільове призначення земельної ділянки по АДРЕСА_3 є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а не багатоквартирного житлового

будинку. Виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Рівненської області від 26 червня 2015 року № 258 було погоджено спірну межу

земельної ділянки, зазначену у документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , яка перебуває

у його фактичному користуванні, для будівництва та обслуговування

жилого будинку, господарських будівель та споруд по

АДРЕСА_3 . Отже, районним судом правильно встановлено, що рішення Дубровицької міської ради від 18 серпня 2015 року № 1018 про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_3 є правомірним. При цьому суд керувався положеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати

й ухвалити нове рішення, яким її та ОСОБА_2 позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2018 року визнано поважними підстави для поновлення процесуального строку та поновлено

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Дубровицького районного суду Рівненської області

від 30 травня 2017 року та хвали Апеляційного суду Рівненської області

від 19 жовтня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали зДубровицького районного суду Рівненської області.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 16 квітня 2020 року справу передано судді доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дубровицької міської ради Рівненської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування рішення міської ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що положення

ЗК України передбачають право громадян набути у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а не для будівництва і обслуговування квартири.

ОСОБА_3 є власником квартири

АДРЕСА_5 , а не власником житлового будинку

чи його частини. Згоди на передачу частини земельної ділянки

за вищевказаною адресою у власність ОСОБА_3 вони, як співвласники житлового будинку, не надавали.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У вересні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Житловий будинок по АДРЕСА_4 є двоквартирним, а не багатоквартирним, як помилково зазначають позивачі. Виділена йому у власність земельна ділянка перебуває у його фактичному користуванні. При цьому позивачами не надано доказів порушення їхніх прав.

У вересні 2018 року виконавчий комітет Дубровицької міської ради Рівненської області подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,

в якому також зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними. Частина житлового будинку, а саме квартира

АДРЕСА_5 , належить на праві власності

ОСОБА_3 , а тому у нього є законні підстави, передбачені статтями 120, 121 ЗК України, для набуття права власності на частину земельної ділянки для обслуговування належного йому на праві власності житла. Вказаний житловий будинок складається із двох квартир і не є багатоквартирним, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»,

у редакції, яка була чинною на час прийняття оскаржуваних судових рішень, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовані три чи більше квартир. Отже, застосування положення статті 121 ЗК України при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 є правомірним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2003 року № НОМЕР_2 (а. с. 10).

Згідно з договору дарування квартири від 14 грудня 2004 року ОСОБА_5 подарувала своїй онуці ОСОБА_6 квартиру

АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Рівненської області

від 08 липня 2002 року (а. с. 66).

За договором дарування квартири від 14 березня 2014 року ОСОБА_6 подарувала своєму батьку ОСОБА_3 квартиру

АДРЕСА_5 (а. с. 67).

Право власності ОСОБА_3 на квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2014 року № 18993823 (а. с. 68).

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 30 грудня

2003 року № 209 ОСОБА_7 та ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0735 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (а. с. 53-57), однак, документи, які б посвідчували право власності на земельну ділянку не були виготовлені жодною із сторін.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 18 серпня

2015 року № 1018 ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку

по АДРЕСА_3 , площею 0,0073 га, категорії «землі житлової та громадської забудови» з відповідним додатком «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам, що перебувають

у їх користуванні на території м. Дубровиця» (а. с. 13-14).

Згідно з копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1

від 02 вересня 2015 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки

по АДРЕСА_3 , цільове призначення якої є: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,0227 га (а. с. 17).

Спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_4 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання

у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок

для спорудження житлових будинків (далі - Положення), затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України

від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу)

та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд, тобто встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Пунктом 4.1 Положення передбачено, що прибудинкові території (земельні ділянки) передаються у власність або надаються в користування відповідними органами місцевого самоврядування, в тому числі, на умовах оренди, об`єднанням власників будинків, для обслуговування існуючого житлового будинку (будинків) відповідно до земельного законодавства.

Згідно з пунктом 4.2 Положення суб`єктами права власності (користування) на земельні ділянки прибудинкових територій можуть виступати об`єднання власників багатоквартирних житлових, допоміжних та нежитлових приміщень, у тому числі вбудовано-прибудованих, багатоквартирних житлових будинків згідно з чинним законодавством. Законодавець при цьому не відносить до числа таких суб?єктів окремих фізичних осіб. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування.

При переході права власності на житловий будинок (його приміщення) або на частину будинку разом з цим об`єктом переходить і право спільної

власності (користування) земельною ділянкою у відповідності з чинним законодавством (пункт 4.3 Положення).

Відповідно до пункту 4.4. Положення частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку.

Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається.

Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня

1996 року № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз?яснено, що при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду

за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність

зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир

та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками

на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні

та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території,

а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Тлумачення наведених норм права свідчить про те, що земельна ділянка може надаватися для обслуговування житлового будинку, а не квартири.

У зв`язку з цим посилання судів на положення статті 120 ЗК України,

статті 377 ЦК України є помилковим і передчасним. Тобто, земельна ділянка може надаватися для обслуговування житлового будинку (цілого), незалежно від кількості співвласників такого будинку. Але лише у разі, якщо будинок розділено на окремі домоволодіння і тоді надання земельної ділянки здійснюється окремо для кожного власника. При цьому окреме домоволодіння повинно мати окрему адресу.

Суди не дослідили, чи поділено житловий будинок між власниками

квартир, оскільки адреси сторін зазначені, як квартира

АДРЕСА_1 і квартира АДРЕСА_5 . Крім того, згідно

з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_5 (а. с. 187-189).

Верховний Суд виходить із того, що спірний житловий будинок не

є багатоквартирним, так як згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у редакції, яка була чинною на час прийняття оскаржуваних судових рішень, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовані три чи більше квартир, на що суди попередніх інстанцій правильно звернули увагу, проте не дослідили інші фактичні обставини і невірно застосували норми права, які впливають на правильне вирішення справи.

У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції не може ухвалити власне рішення, фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановити ці обставини.

Таким чином, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню

з направленням справи до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 жовтня

2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк