Ухвала

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 127/2344/18

провадження № 61-5233ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області, Вінницького міського суду Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 липня 2006 року прокурором Замостянського району м. Вінниця Дудчиком М. У., за заявою ОСОБА_4 з метою відчуження його квартири АДРЕСА_1 , щодо нього було незаконно порушено кримінальну справу № 06280423 за частиною першою статті 122 КК України, за нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , яку направлено для проведення розслідування в Замостянський РВ УМВС. Про порушення кримінальної справи щодо нього було видано відповідну довідку ОСОБА_4 , який, в свою чергу, надав вказану довідку до Замостянського районного суду м. Вінниця в справі № 2-113/07 як доказ вини позивача.

26 березня 2007 року, на підставі звинувачення позивача ОСОБА_1 у кримінальному злочині, Замостянським районним судом м. Вінниця у справі № 2-113/07 було прийняте рішення про його виселення з квартири АДРЕСА_1 , де зазначено, що «в зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 порушена кримінальна справа, яка на даний час розслідується», «суд дійшов до висновку про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого житла, оскільки він створює неможливі умови для проживання в кімнаті ОСОБА_4 , в зв`язку з чим порушена кримінальна справа» (ст. 5 рішення суду).

Вказує, що 07 грудня 2007 року слідчим було винесено постанову по кримінальній справі № 06280423 про притягнення його як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. В подальшому 05 листопада 2008 року позивача було примусово виселено із вказаної квартири, а на квартиру накладено арешт.

А 08 листопада 2016 року постановою старшого слідчого Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області кримінальне провадження за матеріалами кримінальної справи № 06280423, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудового розслідування під №0002390 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину.

За вказаних обставин позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилаючись на положення статті 56, 62 Конституції України, статтей першої- п'ятої, одинадцятої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та відповідне положення про застосування даного закону, просить суд постановити рішення про повернення йому займаного ним раніше житлового приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького районного суду від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду в даній справі від 11 лютого 2019 року у вигляді накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог до вказаних відповідачів, а також необґрунтованість заявлених позивачем вимог про повернення йому квартири АДРЕСА_1 , оскільки правові підстави для захисту прав позивача у визначений ним спосіб відсутні.

У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення її недоліків.

У квітні 2020 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 06 квітня 2020 року заявник надіслав засобами поштового зв`язку матеріали на усунення недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Касаційна скарга подана заявником через поштове відділення з пропуском строку на касаційне оскарження.

Згідно із частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Вінницьким апеляційним судом прийнято постанову 04 лютого 2020 року, повний текст постанови складений 07 лютого 2020 року, тому останній день строку на касаційне оскарження (з урахуванням вихідних днів) припадав на 10 березня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що отримав оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції 17 лютого 2020 року, що підтверджується поштовим конвертом з ідентифікатором №717.

Частиною другою статті 390 ЦПК України встановлено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Враховуючи те, що згідно інформації з сайту ПАТ «Укрпошта» поштове відправлення вручене адресату 17 лютого 2020 року, а скаргу подано 14 березня 2020 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, суд дійшов висновку, що строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України. Тому клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку підлягає задоволенню.

Касаційну скаргу подано з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.

Заявник просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не застосували положення статей 1-5, 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та відповідне положення, а тому дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення його вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 серпня 2019 року у справі № 127/6381/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на порушення норм процесуального права щодо безпідставної відмови його заяви про відвід судді Вінницького апеляційного суду Копаничук С. Г. Крім того зазначає, що оскаржувана ним постанова суду апеляційної інстанції не підписана суддями.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що прокуратурою Замостянського району м. Вінниці в 2006 році було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що також підтверджується листом від 13 липня 2006 року прокурора Замостянського району м. Вінниця ОСОБА_5 .

Згідно з копією рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2007 року у справі № 2 - 113/07 за позовом ОСОБА_4 до МКП ЖЕК № 4, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Вінницького міськвиконкому про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням; за позовом ОСОБА_1 до Вінницького міськвиконкому, МКП ЖЕК № 4, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання такими що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, укладення договору найму житлового приміщення; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування жилими приміщенням, виселення, визнання права на приватизацію, в тому числі, було вирішено виселити ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вказане рішення набрало законної сили 17 липня 2007 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 17 липня 2007 року та згідно матеріалів справи не було змінено чи скасовано. Даним рішенням щодо ОСОБА_1 було встановлено, що згідно довідки ЦІНІ «Інфракон» від 15 вересня 1993 року дана згода на його проживання в гуртожитку АДРЕСА_1 . Спірна кімната на момент вселення ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 мала статус гуртожитку, вказані особи вселялись на підставі рішень профкому, забезпечувались меблями, постільною білизною, але надати вказані документи, на підставі яких проводилось заселення вищезгаданих осіб немає можливості через їх відсутність, тому суд дійшов висновку про виселення ОСОБА_1 з спірної кімнати без надання іншого житла, оскільки він створює неможливі умови для проживання в кімнаті ОСОБА_4 , його б`є, в зв`язку з чим порушена кримінальна справа.

З копії Акту опису й арешту майна від 05 листопада 2008 року, державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2 - 113/07, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці про виселення ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 без надання іншого житла, було проведено опис майна, що належить боржнику ОСОБА_1 , на описане майно накладено арешт і встановлено обмеження права користування ним.

Постановою старшого слідчого Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 08 листопада 2016 року кримінальне провадження (за матеріалами кримінальної справи № 06280423), внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002390 від 08 квітня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, щодо заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 03 березня 2008 року відмовлено ОСОБА_1 в перегляді вищевказаного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 26 березня 2007 року за нововиявленими обставинами, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2008 року. В подальшому ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 03 червня 2010 року також відмовлено прокурору Вінницької області, який діяв в інтересах ОСОБА_1 , в перегляді за нововиявленими обставинами цього ж рішення суду, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2010 року. Та відповідно ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 березня 2011 року залишено без змін ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 10 лютого 2011 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд цього ж рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , дана квартира належала продавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно з копією рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 липня 2017 року у справі № 127/6381/17, судом розглядався позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, яким позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 390 400,00 грн. Рішення в даній справі переглядалося Верховним Судом, що позивачем не заперечується, та наголошено на тому, що вказана справа була розглянута за участі інших сторін та про інший предмет, оскільки в ній позивач просив відшкодувати завдану моральну шкоду, а в даній справі просить повернути йому вилучене майно в натурі, та саме дані відповідачі, на думку позивача, є належними відповідачами та зобов`язані повернути позивачу вказану квартиру.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державною в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Позивач, звертаючись з позовом до суду і обґрунтовуючи свої вимоги посилався на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Пунктом другим статті 3 вищевказаного Закону встановлено, що в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, якій він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Суди попередніх інстанцій, правильно встановивши, що позивач виселений із займаного житлового приміщення на підставі чинного рішення суду, а не в рамках кримінального провадження щодо нього, незаконного арешту вказаного майна під час провадження щодо нього позивачем не доведено, тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до даних правовідносин Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та оскільки в силу статті 1176 ЦК України, за завдану шкоду, в разі її встановлення, несе відповідальність держава, заявлені вимоги до вказаних відповідачів є безпідставними.

Суди при розгляді справи взяли до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 127/6381/17.

Відхиляючи доводи позивача про незаконність прийнятого Замостянським районним судом рішення по цивільній справі №2-113/07 від 26 березня 2007 року про його виселення, суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 01 березня 2017 року (справа №6-3139цс16). Вказані доводи ОСОБА_1 свідчать про незгоду з ухваленим судовим рішенням, яке є чинним, та суд не може надавати оцінку правомірності винесення цього рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що позивач був виселений не з квартири, а із кімнати АДРЕСА_1 , належність позивачу на праві власності квартири, яка є предметом позову не доведено, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки апеляційного суду, яким була надана належна оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Доводи заявника щодо неправомірності відмови в задоволенні його заяви про відвід судді апеляційної інстанції ОСОБА_8 . не знайшли свого підтвердження через відсутність підстав для задоволення даної заяви, відвід судом апеляційної інстанції вірно визнаний необґрунтованим.

Посилання заявника як на підставу скасування судового рішення на те, що постанова суду апеляційної інстанції не підписана суддями не доведено заявником та не відповідають дійсності, оскільки вказана постанова підписана суддями та оприлюднена в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 10 лютого 2020 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області, Вінницького міського суду Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко