Справа № 137/1647/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
сторін у справі
представників позивача - адвокатів Кривошея О.Ю.,
представника відповідача адвоката Снітко В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Літині в режимі відеоконференції із Києво-Святошинським районним судом Київської області та Ямпільським районним судом Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову,
Позивач ОСОБА_3 звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 01.10.2015 нею було придбано транспортний засіб «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у ОСОБА_4 .
Однак в силу накладеного арешту ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 09.09.2016 у справі № 153/837/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації на вищезазначений транспортний засіб накладено арешт, тому позивач не мала можливості тривалий час ним користуватись та надавати іншим особам в платне користування. Лише 08.04.2019 заходи забезпечення були скасовані ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області.
Відтак, завдяки тривалому збереженню арешту позивачу були заподіяні значні збитки, оскільки позивач у справі укладала договір про спільну діяльність із ОСОБА_5 , відповідно до якого сторони за цим договором зобов`язуються об`єднати свої вклади та спільно діяти без створення юридичної особи з метою експлуатації транспортного засобу та отримання прибутків. Відповідно до укладеного договору кошти сплачуються щомісячно шляхом готівкового розрахунку про що складається відповідна розписка. Оскільки було накладено арешт на вантажний автомобіль, тому позивач повідомила ОСОБА_5 про зупинення дії даного договору.
Таким чином, у звязку з накладенням арешту та тривалим його збереженням, чинність договору була спочатку припинена, а потім він взагалі був розірваний. Тому позивачем були понесені збитки, а саме була упущена вигода у розмірі 360 000,00 грн.
Відтак позивач просить стягнути з відповідача 360 000,00 грн. в якості відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову, а також стягнути понесені судові витрати.
30.01.2020 позивачем збільшено позовні вимоги, відповідно до яких остання просить стягнути з відповідача 411 317,26 грн, з яких - 360000,00 грн основна сума збитків заподіяних забезпеченням позову, 18 197,26 грн. 3% річних, 33 120,00 інфляційні витрати, а також судові витрати у тому числі витрати на правову допомогу (88-95 том 1).
Представник відповідача - адвокат Снітко В.А. надав на адресу суду відзив, у котрому зазначає, що позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаним позовом зловживає своїми процесуальними правами, так як їй не було заборонено користуватись вказаним транспортним засобом, в тому числі використовувати його для комерційної діяльності. Працівниками відділу ДВС вказаний автомобіль не описувався і також ніяких заборон не було. Єдина заборона, відповідно до ухвали суду це відчуження транспортного засобу, коли б остання звернулась до сервісного центру їй на підставі узвали суду відмовили б у вчиненні та реєстрації правочину, так як автомобіль в розшук не оголошувався (а.с. 113-117 том 1).
Таким чином сторона відповідача просить в задоволені позову відмовити.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Риборак М.В. позов підтримала та просила його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання також не з`явилась. Представник відповідача адвокат Снітко В.А. просив відмовити у задоволенні позову вважаючи його необгурнутованим та безпідставним.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, заслухавши пояснення учасників процесуальної дії давши їм оцінку в сукупності приходить до наступних висновків.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що дійсно здійснював спільну діяльність із позивачем ОСОБА_1 та користувався наданим нею вантажним автомобілем. Підтвердив, що через певний проміжок часу позивач за власною ініціативою повідомила його про те, що на автомобіль, котрим користувався свідок, накладено арешт, відтак ОСОБА_5 повернув автомобіль та більше ним не користувався. Через певний час ОСОБА_1 звернулась до нього та запропонувала укласти вкотре договір про спільну діяльність, однак свідок відмовився.
Стороною позивача надані наступні докази на підтвердження своїх позовних вимог.
Так, рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 25.05.2016 (а.с. 9-11 том 1) встановлено проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнано автомобіль марки «Renault Midlum 180», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Також вказаним рішенням за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину вищевказаного автомобіля. 09.08.2016 Апеляційним судом Вінницької області (а.с. 20-21 том 1) накладено арешт на вже вищезгаданий автомобіль належний ОСОБА_1 . Вказаним рішенням заборонено у будь-який спосіб вчиняти дії щодо автомобіля марки «Renault Midlum 180», д.н.з. НОМЕР_1 . 08.04.2019(а.с. 22 том 1) скасовано заходи забезпечення позову, знято заборону у будь-який спосіб вчиняти дії щодо автомобіля «Renault Midlum 180», д.н.з. НОМЕР_1 . У відповідності до договору про спільну діяльність № 10-05-16 від 10.05.2016 (а.с. 29-31 том 1) сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зобов`язуються об`єднати свої вклади та спільно діяти без створення юридичної особи з метою експлуатації транспортного засобу «Renault Midlum 180», д.н.з. НОМЕР_1 та отримання прибутків. Згідно акту прийому-передачі ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_5 отримав зазначений автомобіль (а.с. 32 том 1). Розписками (а.с. 33-36 том 1) підтверджується факт отримання ОСОБА_1 прибутку від договору про спільну діяльність за № 10-05-16. 20.09.2016 ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_5 про те, що 09.09.2016 Апеляційним судом Вінницької області накладено арешт на вищезгаданий вантажний автомобіль. Додатковою угодою від 20.09.2016 (а.с. 42 том 1) зупинено дії положень договору про спільну діяльність простого товариства. Актом прийому-передачі від 20.09.2016 ОСОБА_5 передав вантажний автомобіль ОСОБА_1 (а.с. 43 том 1). Додатковою угодою за № 2 від 18.09.2018 (а.с. 45 том 1) розірвано договір № 10-05-16 про спільну дільність (простого товариства) від 10.05.2016. 29.04.2019 ОСОБА_1 черговий раз пропонує ОСОБА_5 договір про спільну діяльність (а.с. 46 том 1), на що 14.05.2019 ОСОБА_5 відмовляється у прийняті пропозиції позивача про укладення чергового договору. Деклараціями (а.с. 59-78 том 2) зазначається майновий стан і доходи ФОП ОСОБА_6 за період січень-грудень 2016 року
Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з цивільного законодавства, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним кодексом України.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України.
Згідно зі ст. 22 Цивільного Кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До складу шкоди також включаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Як визначено у постанові Верховного Суду від 26.03.2018 року в справі № 61-1912св18, упущеною вигодою вважаються неотримані доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Позивач повинен довести, що з вини відповідачів він не отримав прибуток, на який мав право розраховувати. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.
Між тим, особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов`язання іншою особою.
Верховний суд також вказав на те, що кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова від 21.11.2018 року у справі № 672/778/16-ц).
За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Таким чином вбачають суперечності, щодо того, що у ОСОБА_5 повинен був бути дохід більше 15 000 грн., щомісячно, оскільки відповідно до п. 5.2 Договору про спільну діяльність (а.с. 30 том 1) ОСОБА_5 мав надавати позивачу кошти не менше 15 000 грн. Однак всупереч наведеному суду не надано доказів, котрі підтверджують відомості про доходи учасників договору про спільну діяльність.
У свою чергу накладення арешту на автомобіль позивача за ініціативою відповідача не слід вважати неправомірною поведінкою ОСОБА_2 , оскільки вона користувалася процесуальними правами передбаченими законодавством.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку, наведений стороною позивача розрахунок упущеної вигоди є теоретичним, побудованим на можливих очікуваннях певного доходу та не підтверджений ніякими доказами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який могла би і повинна була отримати позивач в майбутньому. Тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні.
Оскільки суд відмовляє в задоволені позову, відтак підстави забезпечення позову накладені 01.04.2020 Вінницьким апеляційним судом у справі № 137/1647/19 у виді арешту квартири за АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в даній справі за рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати за позовом - покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 19, 76-82, 141, 158, 209, 258-265, 268 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову накладені 01 квітня 2020 року Вінницьким апеляційним судом у справі № 137/1647/19 у виді арешту квартири за АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя : Гопкін П. В.