Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 560/1295/17

провадження № 61-48761св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 , Залузька сільської ради Дубровицького району Рівненської області, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області у складі судді Оборонової І. В. від 20 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду у складі колегії судів: Хилевич С. В., Шимків С. С., Боймиструк С. В., від 15 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області, Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позову вказали, що їм на праві спільної часткової власності належить збудований у 1980 році житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 1 200 кв. м, що прийняті ними у спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 .

В 2010 році Залузькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області на підставі рішення Залузької сільської ради народних депутатів № 29 (а) від 30 квітня 1996 року ОСОБА_5 було видано державний акт серії ЯИ №871540 від 18 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2100 га. Однак відповідно до записів погосподарської книги за 1980-1982 роки в особистому користуванні ОСОБА_5 знаходилась земельна ділянка розміром 0,26 га.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №871542 від 18 грудня 2009 року власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , яка самовільно змінила межу земельних ділянок шляхом переміщення власної огорожі, внаслідок чого збільшила свою земельну ділянку і відповідно зменшила земельну ділянку ОСОБА_5 .

Під час проведення робіт з виготовлення кадастрового плану земельної ділянки землевпорядна організація провела заміри земельної ділянки ОСОБА_4 за фактичними межами з урахуванням площі частини земельної ділянки, якою заволоділа відповідач при зміні межі. Після виготовлення державних актів з`ясувалось, що у власності ОСОБА_5 знаходиться земельна ділянка меншої площі, ніж раніше перебувала у користуванні.

Відповідно до державного акта на право власності, що виданий ОСОБА_4 , межа її земельної ділянки проходить по будівлі належного позивачам погреба, чим порушуються їх права та інтереси у користуванні своїм майном.

За таких обставин позивачі просили суд усунути їм перешкоди в користуванні земельною ділянкою та господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним державного акта серії ЯИ №871542 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 червня 2013 року, ухваленим за наслідком розгляду позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про захист права власності на земельну ділянку, яке набрало законної сили, встановлені преюдиційні обставини дотримання прав ОСОБА_5 як землевласника при виготовленні ОСОБА_4 технічної документації та складанні державних актів на належні останнім земельні ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутність погодження комісією по земельних спорах Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області з ОСОБА_5 рішення щодо встановлення меж між суміжними земельними ділянками. Після виготовлення вказаних державних актів ОСОБА_5 набув у власність меншу земельну ділянку, ніж та, що перебувала у його користуванні.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить збудований у 1980 році житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,21 га, що прийняті ними у спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 .

В 2010 році Залузькою сільською радою Дубровицького району Рівненської області на підставі рішення Залузької сільської ради народних депутатів № 29 (а) від 30 квітня 1996 року ОСОБА_5 було видано державний акт серії ЯИ № 871540 від 18 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2100 га.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 871542 від 18 грудня 2009 року власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,2300 га є ОСОБА_4 .

Відповідно до листа-відповіді управління Держкомзему у Дубровицькому районі Рівненської області від 09 листопада 2010 року №05-07/567 в ході проведеної цим органом перевірки не було виявлено порушення земельного законодавства з боку ОСОБА_4 (а.с.100).

Згідно із листом-відповіддю Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області від 07 липня 2011 року № 01-327/Г-71/2, адресованим ОСОБА_5 , під час перевірки та з`ясування обставин на місцевості, не було встановлено порушення земельного законодавства, а саме самовільного зайняття частини земельної ділянки ОСОБА_5 з боку сусідки ОСОБА_4 (а.с.101).

Відповідно до акту комісії по земельних спорах Залузької сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 26 квітня 2013 року за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 , в якій вона просила навести земельну ділянку згідно із державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №871542 від 18 грудня 2009 року, було визначено межі земельної ділянки за допомогою мірної стрічки. При встановленні межі між заявницею і її сусідом ОСОБА_5 виник спір. Для вирішення спору комісія визначила два межових знаки, один на початку, а інший в кінці ділянок та, натягнувши стрічку одного краю на інший, встановили дану межу. За згодою сторін спір щодо встановлення межі між суміжними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було вирішено на місці і обидва власники згідні з прийнятим рішенням (а.с. 99).

Відповідно до копії протоколу № 7 засідання постійної комісії Залузької сільської ради з питань агропромислового комплексу, ресурсів та охорони навколишнього середовища від 03 листопада 2017 року при перевірці документації присадибних земельних ділянок та будівельних паспортів встановлено, що дані в будівельному паспорті ОСОБА_1 не враховані під час приватизації земельної ділянки і не відповідають наявним розмірам в натурі. Наведені в заяві ОСОБА_1 факти щодо проходження межі між земельними ділянками по її погребу не відповідають дійсності, оскільки паркан ОСОБА_4 проходить біля погреба ОСОБА_1 (а.с. 53).

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 червня 2013 року, яке набрало законної сили, відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , управління Держкомзему у Дубровицькому районі, державного підприємства «Рівнегеокадастр», Залузької сільської ради Дубровицького району про захист прав власності на земельну ділянку (а.с. 44).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 факту накладення меж належної ОСОБА_4 земельної ділянки на межі їх земельної ділянки, а отже і наявність правових підстав для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, що належить відповідачу.

При цьому суди обґрунтовано взяли до уваги встановлені рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 червня 2013 року, яке набрало законної сили, преюдиційні обставини недоведеності факту порушення прав суміжного землекористувача ОСОБА_5 при приватизації ОСОБА_4 своєї ділянки, з огляду на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом із тим колегія суддів враховує, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа (акта погодження меж), слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц (провадження № 61-4200св18).

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 20 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара