ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4848/19 Головуючий суддя І інстанції Каращук Т. О.
Провадження № 22-ц/818/2508/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про спонукання виконати або припинити певні дії
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря :Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Каращука Т.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Лозівської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та стягнення аліментів,

встановив:

20 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Лозівської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 29.12.2007 року по 27.03.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Вказав, що від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначив, що веде нормальний спосіб життя, працює, має позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, не забороняє дитині спілкуватися з матір`ю.

Вказав, що з відповідачкою після розірвання шлюбу існувала усна домовленість про те, що донька ОСОБА_5 буде проживати з нею, а син ОСОБА_6 з позивачем, оскільки син висловив бажання проживати з батьком, і ОСОБА_1 не заперечувала. Однак отримавши документи з суду про стягнення з позивача аліментів, він зрозумів, що ОСОБА_1 порушила досягнуту між ними домовленість, тим самим ввівши суд в оману щодо фактичного місця проживання ОСОБА_7 .

Зазначив, що у його квартирі є всі відповідні умови для проживанння сина,квартира є трикімнатною з сучасним ремонтом та обладнанням, у якій створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, про те як у відповідача немає достатнього доходу для матеріального забезпечення умов проживання ОСОБА_7 , оскільки відповідач мешкає у квартирі яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини його навчання.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача.

25.10.2020 року відповідач надала відзив на позов, в якому вказала, що доводи позивача є необґрунтованими, так як домовленостей щодо місця проживання дітей ніяких не було, щодо аліментів законом не передбачено утримувати позивача, також відповідач вказала, що ОСОБА_2 не допускає її до дітей та вона самостійно намагається дітей матеріально утримувати. ОСОБА_1 у відзиві додатково вказала, що позивач офіційно працює та отримує заробітну плату, однак матеріальної допомоги на дітей не надавав, мешкає окремо від дітей. Відповідач посилалася у відзиві на те, що батько не зможе належним чином турбуватися за сина, а також вказувала на те, що ОСОБА_8 веде аморальний спосіб життя та притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова Харківської області, з батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 20.09.2019 року і до досягнення сином повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, суд не дослідив, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, при прийнятті рішення керувався одними доказами та не брав до уваги інші.

Вказала, що належним чином не вмотивував свої висновки, чому він не взяв до уваги акт обстеження умов проживання, наданий відповідачкою, де вказано, що їх син, Єгop проживає разом з відповідачем, а взяв до уваги лише акт обстеження, наданий позивачем, в якому вказано, що Єгop проживає разом з ним.

Зазначила, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги, що позивач, який має дохід за останні 6-ть місяців 2019 року в розмірі 108 56 5,21 грн, не сплачує аліментів на утримання дітей.

Вказала, що за період спільного проживання ОСОБА_2 неодноразово проявляв до неї агресію внаслідок чого вона зверталася до поліції. Між сторонами з вини позивача виникли неприязні відносини. Позивач її колишній чоловік створив неможливі умови для її проживання у квартирі, яку було придбано ними в період шлюбу, він взагалі позбавив відповідача доступу до квартири, змінивши замки на вхідних дверях. Відносно неї позивач вчиняв насильство в сім`ї за своє погане ставлення притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП ( постанова Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.07.2018 року, справа № 629/3984/18).

Зазначила, що рішенням від 26 вересня 2019 року Лозівський міськрайонний суд Харківський області задовольнив її позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дітей , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.06.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою від 11 лютого 2020 року Харківський апеляційний суд його апеляційну скаргу залишив без задоволення, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року - залишив без змін. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати відповідачці аліменти на утримання сина, ОСОБА_7 , однак він свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого існує заборгованість.

Зазначила, що доводи позивача щодо проживання з ним дитини є недоведеними належними та допустимими доказами, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Позивач не надавав дітям матеріальну допомогу продовж десяти місяців.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Частиною першою та другою статті 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населенному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі змісту частин першої, другої та третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи місце проживання однієї дитини разом з батьком та стягуючи аліменти з матері на користь батька на його утримання суд першої інстанції послався на ст. 160 СК України, згідно якої місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та з урахуванням думки дитини.

Суд першої інстанції також послався на необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини, її вік, ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, а також думку головного спеціаліста сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей, і дійшов висновку, що батько взмозі створити умови для повноцінного життя та розвитку дитини, її безпеки, благополуччя, зростання в сімейному оточенні, а тому ухвалив рішення про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_10 з батьком ОСОБА_2 та стягнув аліменти з відповідача на користь позивача на утримання сина.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 160 СК України:

1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судовим розглядом встановлено, що з 29.12.2007 року по 27.03.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно характеристики з місця проживання ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та виховує сина ОСОБА_3 , відносини в сім`ї дружні, з сусідами чемний, вигляд охайний. Квартира належить позивачу відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2015 року.

Як вбачається з довідки про доходи від 07.08.2019 року (а.с.13), позивач працює в ТОВ «Лозівський ковальсько- механічний завод» та отримує заробітну плату.

Відповідно до характеристики з місця роботи, ОСОБА_2 характеризується позитивно, дисциплінарні стягнення відсутні, до роботи ставиться з відповідальністю, неконфліктний.

Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_2 від 06.09.2019 року (а.с.14), за адресою: АДРЕСА_1 , мешкають і зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , умови проживання задовільні, між батьком та сином добрі стосунки.

Факт реєстрації сторін з дітьми за вище вказаною адресою підтверджується також довідкою КП «ЖУК» (а.с.44).

Відповідно до довідки КНП «Лозівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 08.08.2019 року (а.с.18), ОСОБА_3 з народження знаходиться під наглядом сімейного лікаря, на прийом приходить або з батьком, або з матір`ю.

Як вбачається з виписки із медичної картки(а.с.19), ОСОБА_2 здоровий.

З пояснень, наданих головним спеціалістом сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей (а.с.26) вбачається, що службою було здійснено двічі вихід за адресою: АДРЕСА_1 , а саме 04.06.2019 року та 06.09.2019 року, з метою обстеження умов проживання. Під час візитів ОСОБА_3 знаходився за вказаною адресою та в будинку знаходилися особисті речі дитини. За заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 також здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , з метою обстеження умов проживання. Під час візиту вдома знаходилася ОСОБА_4 , зі слів ОСОБА_11 , ОСОБА_6 гуляв з друзями біля будинку, в квартирі знаходилася речі хлопчика. 06.09.2019 року з ОСОБА_12 було проведено бесіду спеціалістом служби у справах дітей, під час якої хлопчик повідомив, що продовжуватиме проживати з батьком, до мами та сестрички ходитиме у гості.

Із акту обстеження умов проживання сім`ї, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає відповідачка ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , умови задовільні, для дітей створені всі умови, між мамою та дітьми стосунки добрі (а.с.45).

Згідно довідки про доходи від 07.10.2019 року(а.с.47), ОСОБА_1 працює в ТОВ «Лозівський ковальсько- механічний завод» та отримує заробітну плату.

Також відповідачем надані письмові пояснення членів батьківського комітету ОСОБА_15 та ОСОБА_19.(а.с.48-49), в яких вказано, що мати приймає активну участь у житті класу, батька на батьківських зборах не бачили.

Відповідач надала копію відповіді Лозівського ВП (а.с.43), з якого випливає факт зміни позивачем замків в квартирі, ОСОБА_2 було винесено офіційне попередження та розгляд заяви ОСОБА_1 було припинено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що надані позивачем письмові пояснення головного спеціаліста сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей не містять дати їх складення та є не належним і допустим доказом бажання дитини ОСОБА_10 про те, що він бажає продовжувати проживати з батьком, до мами та сестрички ОСОБА_5 ходитиме у гості, оскільки такий допит відповідно до ст. 232 ЦПК України здійснюється лише судом. Тому колегія суддів відхиляє цей доказ, як такий, що не відповідає вимогам ст.ст. 78, 79 ЦПК України щодо достовірності та допустимості доказів.

Зібрані судом вищевказані докази спростовують доводи позову, що у відповідачки немає достатнього доходу для матеріального забезпечення умов проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , що вона мешкає у квартирі яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, або не може забезпечувати умови для нормального розвитку дітей та їх навчання.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не усунув суперечливі відомості щодо місця проживання дитини - сина ОСОБА_7 та не надав належної оцінки чинним рішенням судів щодо місця його проживання, ухваленим при розгляді спору між тими ж сторонами про стягнення аліментів, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиціальне значення по цій справі, а також - тому факту, що розлучення малолітніх дітей без істотних на це причин, не відповідає найкращим інтересам дітей, для яких у такому віці перебування разом у сім`ї є вкрай важливим для їх гармонійного розвитку, повноцінного психологічного, духовного та емоційного розвитку.

Суд не надав належної оцінки наведених у відзиві запереченням проти позову, в яких відповідачка вказала на те, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2019 року було стягнуто з позивача по цій справі - ОСОБА_2 на користь відповідачки по цій справі - ОСОБА_1 аліменти. При цьому суд встановив, що місце проживання їх сина ОСОБА_7 є з матір`ю (а.с. 41-42).

Суд не з`ясував, що рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2019 по справі № 629/2739/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей встановлено, що місце проживання обох дітей, у тому числі ОСОБА_17 є з матір`ю. Саме вона бере активну участь в житті класу та дитини, постійно відвідує батьківські збори, займається навчальним процесом дитини ОСОБА_17 , що батько дитини ОСОБА_17 батьківські збори не відвідує, що дитину утримує матір.

Крім того, ОСОБА_2 змінив замки у квартирі та не допускає позивачку ОСОБА_1 до житла. 04.06.2019 року ОСОБА_1 не змогла потрапити до їх спільної квартири, оскільки ОСОБА_2 змінив замки на дверях. В ході опитування ОСОБА_2 повідомив, що із своєю колишньою дружиною має неприязні взаємовідносини, та для того, щоб ОСОБА_1 , без його участі не винесла усе спільне майно він змінив замки до квартири. По даному факту 11.06.2019 року на ОСОБА_2 було винесено офіційне попередження про недопущення в подальшому протиправної поведінки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року було залишено без змін рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 вересня 2019 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 червня 2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць (а.с.86-89).

Таким чином, слід дійти висновку, що надані позивачем ОСОБА_2 докази не є достатніми для висновку про те, що їх син ОСОБА_18 постійно мешкає з батьком. Наданий позивачем акт обстеження умов проживання від 08.09.2019 про те, що ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , де також проживає та має постійне місце реєстрації його батько - ОСОБА_2 , не містить фактів, на підставі яких встановлено спільне постійне місце проживання дити ОСОБА_17 саме з батьком (а.с. 14).

Відповідач надала аналогічний Акт обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , з якого вбачається, що діти сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мешкають разом з матір`ю за адресою; АДРЕСА_2 (а.с. 45).

Позивач не надав до суду доказів про те, що після ухвалення згаданого рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.09.2019 по справі № 629/2739/19 постійне місце проживання їх сина ОСОБА_7 змінилося з підстав, які є істотними, щоби змінити постійне місце проживання дітей разом з матір`ю. Той факт, що для перебування сина ОСОБА_17 у позивача створені необхідні умови проживання, не спростовує той факт, що аналогічні умови створила для нього його мати (а.с. 14, 45). Ніщо у справі не свідчить, що мати не взмозі забезпечити дітям належні умови для виховання та розвитку дітей. Спір стосовно обов`язку батька дітей - позивача по цій справі ОСОБА_2 сплачувати аліментах дітей вирішено за вищевказаними результатами справи № 629/2739/19. Позивач не довів належним чином, що відбулася зміна постійного місця проживання його сина фактично відбулася, це має під собою об`єктивні причини та відповідає його інтересам дітей.

У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18), право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі з`являється у дитини з досягненням віку 10 років.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері і у батька для проживання дитини, їх позитивних характеристик, враховуючи вік малолітнього ОСОБА_7 , 11 років, в якому дитина потребує материнської опіки, відсутні жодні виняткові обставини для того, щоб малолітню дитину розлучали зі своєю матір`ю та сестрою, прийшов до висновку про недоведеність підстав для зміни місця постійного проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом із матір`ю та сестричкою, що відповідає якнайкращим інтересам дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п.1, п. 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2020 року- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, які продовжуються на строк карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції «COVID-19», може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.