Справа № 185/2054/20
Провадження № 2-зз/185/9/20
У Х В А Л А

21 травня 2020 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гаврилова В.А.,

за участю секретаря Кириленко Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області питання про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 2-1161/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з квартири й усунення перешкод у користуванні нею, про стягнення заборгованості за використані житлово-комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 представництва Фонду комунального майна України у м.Донецьку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і про визнання права користування нею, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Мотивував заяву тим, що 15 березня 2005 року Калінінським районним судом м. Донецька постановлено ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , як захід забезпечення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 Бюро приватизації та обміну житлового фонду м. Донецька «Про визнання факту проживання, про визнання приватизації квартири недійсною, про визнання права користування жилим приміщенням.На теперішній час у заявника виникла необхідність вирішення питань пов`язаних із зняттям арешту з квартири.

Заявник в судове засідання не з`явився.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

15 березня 2005 року Калінінським районним судом м. Донецька постановлено ухвалу про накладення арешту майна по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 Бюро приватизації та обміну житлового фонду м. Донецька «Про визнання факту проживання, про визнання приватизації квартири недійсною, про визнання права користування жилим приміщенням.

27 листопада 2006 року Калінінським районним судом м. Донецька ухвалено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з квартири й усунення перешкод у користуванні нею, про стягнення заборгованості за використані житлово-комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 представництва Фонду комунального майна України у м.Донецьку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і про визнання права користування нею, яким було вирішено ОСОБА_3 поновити строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і визнання права користування жилою площею у квартирі, задовольнивши його позов у повному обсязі. Визнано недійсним свідоцтво про право власності. За ОСОБА_3 визнано право користування жилою площею у зазначеній квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в решті позовних вимог до ОСОБА_2 і у позові до ОСОБА_4 про стягнення з них заборгованості за надані житлово - комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди, а до ОСОБА_3 , крім того, про його виселення з означеної квартири відмовити.

Рішення набрало законної сили 26.03.2007р., про що мається відмітка на копії рішення в матеріалах заяви.

На даний час цивільна справа № 2-1161/06 залишилась у Калінінському районному суді м. Донецька, в м. Донецьку, який є тимчасово окупованою територією, тобто вважається втраченою.

Заявнику необхідно зняти арешт з квартири накладений ухвалою від 15.03.2005р. як захід забезпечення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Бюро приватизації та обміну житлового фонду м. Донецька «Про визнання факту проживання, про визнання приватизації квартири недійсною, про визнання права користування жилим приміщенням.

Статтетю 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 "Про визначення підсудності справ" визначено, що Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області підсудні справи, які були підсудні Київському, Калінінському, Куйбишевському районним судам м.Донецька. Зазначена цивільна справа з Калінінського районного суду м. Донецька до Павлоградського міськрайонного суду не передавалась.

Статтею 488 ЦПК України передбачено, що відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою осіб, які брали участь у справі, або за ініціативою суду.

Зі статті 493 ЦПК України вбачається, що при розгляді справи суд використовує ту частину провадження, що збереглася, документи, видані зі справи фізичним чи юридичним особам до втрати провадження, копії цих документів, інші довідки, папери, відомості, що стосуються справи, виконавчого провадження. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, осіб (їх представників), які брали участь у справі, а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення.

Зазначена цивільна справа з Калінінського районного суду м. Донецька до Павлоградського міськрайонного суду не передавалась.

Судом встановлено, що в зібраних матеріалах міститься копія рішення та ухвали.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 27.11.2006 року у справі № 2-1161/06 та ухвала від 15.03.2005р.

Відповідно до статті 494 ЦПК України передбачено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд ухвалює рішення про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. У рішенні суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні з участю всіх учасників цивільного процесу з утраченого провадження, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з утраченого провадження. Строк зберігання судового провадження не має значення для вирішення заяви про його відновлення, крім випадку звернення з такою заявою для виконання рішення, якщо строк на пред`явлення виконавчого листа для виконання закінчився і судом не поновлено.

Викладене приводить суд до висновку про те, що зважаючи на наявні у справі копії документів, на думку суду, є належними та достатніми для часткового відновлення втраченого провадження по цивільній справі №2-1161/06 в частині рішення від 27 листопада 2006р. та ухвали від 15 березня 2005р.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 83, 84, 89, 488, 493, 494, 408 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження по цивільній справі №2-1161/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з квартири й усунення перешкод у користуванні нею, про стягнення заборгованості за використані житлово-комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 представництва Фонду комунального майна України у м.Донецьку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і про визнання права користування нею , в частині рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 27 листопада 2006р, згідно тексту якого:

«Справа №2-1161/06 р.

РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2006 р. м. Донецьк

Калінінський районний суд м. Донецька у складі:

головуючого - судді Гавриленка О.М,

при секретарі - Зуєвій О.І.

за участю сторін та представника відповідачів - адвоката Реутової Л.А, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з квартири й усунення перешкод у користуванні нею, про стягнення заборгованості за використані житлово - комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , представництва Фонду комунального майна України у м. Донецьку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і про визнання права користування нею, -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду у квітні 05 р, уточнивши та доповнивши свої вимоги під час провадження по справі, позивач просив зобов`язати відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_4 його колишню дружину й сина, відповідно, усунути перешкоди в користуванні його власною квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з квартири, а також стягнути з них на його користь вартість використаних ними житлово - комунальних послуг за час фактичного мешкання в квартирі, починаючи з червня 03р. Він же просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 5000 гр, на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди з приводу користування його квартирою колишньою дружиною.

Відповідачі мати й син ОСОБА_6 позов не визнали, посилаючись на його безпідставність. ОСОБА_7 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 і місцевого представництва Фонду комунального майна про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виданого батькові у порядку приватизації, та про визнання за ним права користування жилою площею в спірній квартирі нарівні з батьком, мотивуючи вимоги власним фактичним проживанням в цій квартирі на час її приватизації ОСОБА_8 . Він же просив поновити йому строк для звернення до суду з цим позовом, посилаючись на поважність причин пропуску ним строку.

Відповідачка ОСОБА_5 також наполягала на тому, що на час приватизації спірної квартири вони з сином ОСОБА_8 проживали в ній разом з позивачем, але про факт її приватизації ним їй стало відомо випадково від робітників ЖЕДу лише наприкінці 03 р. після припинення нею шлюбних відносин з чоловіком ОСОБА_8 .

Представництво Фонду державного майна та управління комунальних ресурсів Донецької міськради, яке на цей час на підставі рішення №14/2 від 05.11.04 р. Донецької міськради є фактичним виконувачем колишніх функцій представництва Фонду держмайна щодо приватизації об`єктів права комунальної власності, в тому числі квартир, що знаходяться у користуванні громадян, просили розглянути справу у відсутність їх представників.

Перевіривши матеріали справи, суд знаходить зустрічний позов ОСОБА_4 обгрунтованим і підлягаючим задоволенню, тоді як позов ОСОБА_9 снопа П ОСОБА_10 - частково обгрунтованим і підлягаючим частковому задоволенню за підставами, передбаченими ст,ст 64, 65 ЖК України, ст. 391 ЦК України, п. 2 ст. 5 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду від 19.06.92 р. Згідно останнім, члени сім`ї наймача (до них, зокрема, належать його дружина та їх діти), які проживають разом з ним, користуються нарівні з ним усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Як убачається з пояснень сторін і матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з грудня 82р. до 16 лютого 05 р, від якого мають сина ОСОБА_4 , 1983 р. народження. На цей час позивач був наймачем спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , але фактично став проживати із сім`єю у квартирі його тещі по АДРЕСА_3 , де була прописана його дружина, відповідачка у справі. Пізніше, за квартирним обміном від 90 р, квартира по АДРЕСА_3 була обміняна на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , де тоді ж (поряд з іншими) були прописані мати й син ОСОБА_6 , відповідачі у справі.

Згідно свідоцтва про право власності від 12.09.94 р. за №15784, виданого Донецьким представництвом Фонду комунального майна України, спірна квартира АДРЕСА_1 була приватизована на ім`я позивача одноособово. Після смерті її матері, померлої у 98 р, відповідачка у 02р. приватизувала квартиру АДРЕСА_5 на трьох осіб, а саме: на себе та сина ОСОБА_4 а також на її сина від попереднього шлюбу ОСОБА_11 тим, рішенням місцевого суду від 11.01.06 р. свідоцтво про право власності, видане у порядку приватизації цієї квартири, тобто квартири АДРЕСА_4 , було визнане частково недійсним, а саме: в частині права власності на неї ОСОБА_12 власниками квартири АДРЕСА_5 на цей час є дві особи: відповідачка та її старший син ОСОБА_13 цим під час провадження у справі ОСОБА_5 відмовилася від її зустрічних позовних вимог до колишнього чоловіка про визнання за нею права користування спірною квартирою АДРЕСА_2 .

Поза цим, після припинення шлюбних відносин між останніми (у червні 03 р.) позивач, забравши особисті речі та частку спільного майна, виїхав на постійне місце проживання до одного з сіл Кіровоградської області за місцем мешкання його батьків, де у лютому 06 р. зареєстрував новий шлюб. Він же має ключі від спірної квартири, але в ній більше не проживав і не живе.

Наведених обставин сторони в суді не заперечували і вони підтверджені документально.

Позивач пояснював, що у 94 р. за згодою й за ініціативою відповідачки спірна квартира була приватизована на його (позивача) ім`я. Відповідачка особисто займалася оформленням усіх необхідних документів щодо приватизації квартири. Остання наполягала на тому, що після квартирного обміну від 90 р. у квартирі АДРЕСА_5 фактично стали проживати її мати зі старшим із онуків ОСОБА_14 тоді як вони з молодшим сином ОСОБА_8 у цій квартирі були тільки формально прописані, але фактично проживали однією сім`єю з позивачем у спірній квартирі АДРЕСА_2 . Після від`їзду позивача у червні 03 р. від робітників житлового органу їй випадково стало відомо, що у 94 р. позивач приватизував спірну квартиру на своє ім`я без їх з сином згоди. Доводи матері підтримував ОСОБА_15 . Проте, об`єктивних доказів того, що відповідачці ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_16 було раніше достовірно відомо про приватизацію спірної квартири позивачем не надано та судом не встановлено. Тому за вихідну обставину в цій частині спору суд приймає те, що про порушення його прав батьком ОСОБА_16 мало бути відомо не раніше червня 03 р, коли про це дізналася його мати.

Суд також враховує, що відповідач ОСОБА_7 досяг повноліття, тобто віку, з яким закон пов`язує досягнення фізичною особою повного обсягу цивільної дієздатності, лише 18 жовтня 01 р, тоді як приватизація спірної квартири відбулася у 94 р. Користаючись квартирою поряд з батьками, від якої усі вони завжди мали і мають ключі, а також користаючись нею зараз (з його слів, одноособово), відповідач ОСОБА_7 мав об`єктивні підстави вважати її предметом загального користування. Тому підлягає відновленню пропущений ним термін для звертання до суду за захистом його права користування часткою квартири, яке виникло у нього з 90 р, коли він був неповнолітнім і його права слідкували долі прав його батьків. Те ж саме стосується оспорювання ОСОБА_8 свідоцтва про право власності батька на квартиру. За таких обставин суд доходить висновку, що строк на звернення до суду із зустрічним позовом був пропущений ОСОБА_8 з поважних причин, а тому на підставі ст. 73 ЦПК України суд поновлює вказаний строк.

Згідно акту ЖЕД №3 Калінінського райЖЕО від 24.02.05 р, відповідачі постійно проживають в спірній квартирі впродовж останніх 15 років, що підтверджували також свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , в тому числі допитані з боку позивача. Свідки, зокрема, підтвердили, що в 94 р, тобто на час приватизації квартири позивачем, його неповнолітній тоді син ОСОБА_7 разом з матір`ю і батьком постійно проживав у спірній квартирі. Ця обставина об`єктивно підтверджена також довідкою школи №49 м. Донецька, згідно якої, навчаючись тут у період 90 - 99 р.р, ОСОБА_7 значився проживаючим саме за адресою спірної квартири. Наведені обставини свідчать про те, що на час прийняття рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_2 відповідачі дійсно постійно проживали однією сім`єю з позивачем у спірній квартирі у якості членів його сім`ї. Між тим, письмової згоди на приватизацію квартири позивачем дружина ОСОБА_5 від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина не давала, чого не заперечував сам позивач і про що свідчать досліджені в суді матеріали приватизаційної справи (т. 1 а.с. 174-176). За таких обставин суд доходить висновку, що свідоцтво від 12.09.94 р, видане позивачу представництвом Фонду про його право власності в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 , суперечить вимогам вищевказаного Закону і тому підлягає скасуванню.

Рівним чином, зазначені докази підтверджують доводи відповідача ОСОБА_12 про його постійне проживання у спірній квартирі з 90 р, тобто про виникнення у нього права користування квартирою АДРЕСА_2 , яке він реалізує по цей час. При цьому суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, дані ним у п. 15 постанови від 01.11.96 р. за №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» про те, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди в якості члена сім`ї наймача (власника) приміщення або відмові їй в цьому. Тому суд задовольняє зустрічні вимоги ОСОБА_12 у повному обсязі, тобто про визнання недійсним свідоцтва про право власності позивача на спірну квартиру і визнання за ним ( ОСОБА_8 ) права користування жилою площею в спірній квартирі, оскільки спірна квартира є місцем постійного мешкання ОСОБА_12 впродовж всього часу, починаючи з 90р, в тому числи після набуття позивачем повноліття, що знайшло підтвердження сукупністю досліджених доказів. Іншого житла в місті він не має. При цьому доводи позивача про те, що відповідачці ОСОБА_5 було відомо про приватизацію ним спірної квартири в 94 р. і вона свідомо використала своє право на приватизацію разом з сином ОСОБА_8 іншої квартири - АДРЕСА_5 суд оцінює критично, у сукупності з іншими об`єктивними доказами і встановленими у справі обставинами, в тому числі із врахуванням судового рішення від 11.01.06 р. щодо скасування права ОСОБА_12 на частку квартири АДРЕСА_5 . Протягом всього провадження по справі сам позивач погоджувався з тим, що бланки заяв про приватизацію як квартири АДРЕСА_2 так і квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 174 -178) заповнювалися не колишньою дружиною, а сторонньою особою (робітником житлових органів).

Разом з тим, суд враховує, що після смерті матері та приватизації квартирі АДРЕСА_4 відповідачка ОСОБА_5 постійно мешкає та забезпечена жилою площею за вказаною адресою, чого сама вона не заперечувала. За цих мотивів суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 та її зобов`язання не чинити перешкод позивачу у користуванні нею підлягають задоволенню. Таким чином, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняються судом частково, лише у вказаній їх частині до

ОСОБА_20 решті заявлених позивачем вимог щодо виселення з квартири АДРЕСА_2 сина ОСОБА_12 стягнення з нього та з ОСОБА_5 заборгованості за час мешкання у квартирі, а також в частині вимог до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє з наступних підстав.

Як убачається з пояснень сторін, до часу їх зверненій до суду у власника (користувачів) спірної квартири АДРЕСА_2 дійсно виникла заборгованість перед житлово - комунальними органами щодо платежів по утриманню квартири, яка на цей час ніким з них не погашена, але яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачів за період з червня 03 р. по день розгляду справи у суді. Між тим, розмір позову в цій частині позивачем не визначений. Проте у всякому разі, оскільки, зокрема позивач, особисто не оплатив згадану заборгованість зазначеним органам, то він об`єктивно не може бути особою, яка б зазнала будь якої шкоди з цього приводу. Тому його вимоги до відповідачів в частині стягнення з них згаданої заборгованості за наведених обставин суд знаходить неспроможними и відмовляє у їх задоволенні. Рівним чином, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, оскільки право такої вимоги не передбачене спеціальним законодавством, що регулює правовідносини, які виникли між ними. Вимоги позивача щодо виселення ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. До того ж сам позивач наполягав на їх задоволенні у суді, в тому числі з огляду на те, що в майбутньому не виключав можливості дарування ним квартири АДРЕСА_2 чи її частки ОСОБА_21 .

Керуючись ст,ст 10-11, 60, 73,209,212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_16 поновити строк для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру і визнання права користування жилою площею у квартирі, задовольнивши його позов у повному обсязі.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 12 серпня 1994 р. за №15784, видане представництвом Фонду комунального майна України у м. Донецьку на ім`я ОСОБА_1 у порядку приватизації ним квартири АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_8 визнати право користування жилою площею у зазначеній квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 виселити з квартири АДРЕСА_1 , зобов`язавши її не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні цією квартирою, частково задовольнивши позов останнього.

ОСОБА_1 в решті позовних вимог до ОСОБА_2 і у позові до ОСОБА_4 про стягнення з них заборгованості за надані житлово комунальні послуги і відшкодування моральної шкоди, а до ОСОБА_3 , крім того, про його вивселення з означеної квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до судової палати по цивільних справах апеляційного суду Донецької області шляхом подання через, місцевий суд заяви про апеляційне оскарження рішення протягом 10 днів з дня його проголошення та апеляційної скарги - протягом 20 днів після подання вказаної заяви з подачею копії скарги до апеляційної інстанції, або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя - »

Відновити втрачене судове провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Бюро приватизації та обміну житлового фонду м. Донецька «Про визнання факту проживання, про визнання приватизації квартири недійсною, про визнання права користування жилим приміщенням, в частині ухвали Калінінського районного суду м. Донецька від 15 березня 2005року, згідно тексту якого (мовою оригінала):

«ОПРЕДЕЛЕНИЕ

15марта 2005 года ОСОБА_22 районного суда г. Донецка А.В.Домарев,

рассмотрев исковое заявление ОСОБА_23 , ОСОБА_3 , Бюро приватизации и обмена жилого фонда г. Донецка « О признании факта проживания, о признании приватизации квартиры недействительной, о признании права пользования жилым помещением»,-

УСТАНОВИЛ:

Истица обратилась в суд с иском, которым просила признать факт проживания, признать приватизацию квартиры недействительной, признать права пользования жилым помещением, а также в обеспечение иска наложить запрет на сделки, связанные с отчуждением квартиры 54 дома 106 по улице Краснофлотской в г. Донецке.

При таких обстоятельствах суд считает необходимым удовлетворить заявленное ходатайство о наложении запрета до рассмотрения дела по существу.

На основании изложенного , руководствуясь ст. 152 ГПК Украины , -

ОПРЕДЕЛИЛ:

Наложить запрет на сделки, связанные с отчуждением , пропиской и выпиской, приватизацией квартиры 54 дома АДРЕСА_6 улицы АДРЕСА_2 в городе АДРЕСА_3 , принадлежащей на праве собственности ОСОБА_1 .

Копию данного определения направить заведующему ОСОБА_24 государственной нотариальной конторы , начальнику БТИ г. Донецка для исполнения.

Определение может быть обжаловано в апелляционный суд Донецкой области в течении

15 дней с момента его оглашения.

Судья : (подпись) А.

ОСОБА_25 верна , подлинник в деле

Судья : »

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 354 (строки апеляційного оскарження) продовжуються на строк дії такого карантину.

Cуддя: В. А. Гаврилов