22-ц/804/1083/20
241/1790/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 241/1790/19

Номер провадження 22-ц/804/1083/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.

секретар Галстян Г.Г.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 13 січня 2020 року, у складі судді Демочко Д.О., повний текст рішення складено 20 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання права власності

В с т а н о в и в:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати право власності на ? земельної ділянки площею 0,0342 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :02:000:3283.

Позов мотивовано тим, що сторони є співвласниками земельної ділянки 0,0342 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :02:000:3283 на підставі державного акту на право власності НОМЕР_1 від 06 лютого 2012 року, додатку до державного акту на право власності НОМЕР_2 №101971 від 06 лютого 2012 року. Позивач мешкала у м.Донецьк та в 2014 році у зв`язку з початком бойових дій на території міста та в Донецькій області разом із сім`єю вимушена переїхати. Документи знаходились в м.Донецьку та при переїзді були втрачені. Позивач звернулась до Центру надання адміністративних послуг смт. Мангуш та замовила витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку підтверджено відомості щодо права власності позивача на частину земельної ділянки. Позивач звернулась до відділу Держгеокадастру у Мангушському районі з заявою про видачу дублікату або копії Державного акту на право власності НОМЕР_1 , додатку до державного акту на право власності НОМЕР_2 № 101971 від 06 лютого 2012 року на земельну ділянку в АДРЕСА_1 . 31 липня 2019 року листом № 128/136-19 відділ у Мангушському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області повідомив, що згідно даних книг реєстрації, державних актів на землю, на території Мангушського району, за громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 значиться Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 068429 від 06 лютого 2012 року за адресою: АДРЕСА_1 . В архіві відділу зазначений державний акт відсутній. Позивач позбавлена можливості отримати дублікат або копію Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 068429 від 16.02.2012 року та у зв`язку з його втратою, як власник, не може підтвердити своє право власності на частину земельної ділянки та позбавлена можливості розпорядження та управляння своїм майном без правовстановлюючих документів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 13 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що право власності за позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку. Також виходив з того, що позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу.

Суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що вона не змогла реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у вчиненні того чи іншого правочину або інші перешкоди у реалізації своїх прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

28 січня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 27 лютого 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом не з`ясовано та не перевірено чи дійсно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно є відомості щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що без державної реєстрації права власності на земельну ділянку позивач не може здійснювати будь-які дії з земельною ділянкою та позбавлена можливості права розпорядження нею. Відповідач ОСОБА_2 відмовляється спільно звернутись до Центру надання адміністративних послуг, мотивуючи тим, що їй це не потрібно, в неї документ є і він знаходиться у м.Донецьк.

Судом залишено поза увагою, що відповідач відмовляється від спільної реєстрації права власності на земельну ділянку, а також відмовляється надати оригінал державного акту для спільної реєстрації права власності.

Також судом не враховано, що відповідач обмежений у доступі до документу, документ у відповідача відсутній, що свідчить про те, що з її боку обмежується право позивача на реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , зазначає, що не ставить під сумнів та не оспорює наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, щодо якого внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оригінал документа про право власності на земельну ділянку знаходиться у м.Донецьку, на теперішній час доступ до документу обмежений, але він існує. Вважає, що позивач обрала не вірний засіб захисту, оскільки відповідач позбавлена права видавати новий документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку. Також зазначає, що позивачем у суді першої інстанції не доведено, що остання не змогла реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом. Крім того, позивач не коректно скористалась відомостями з державного реєстру від 28 січня 2020 року, оскільки інформацію про право власності та речові права на земельну ділянку відображено у Державному земельному кадастрі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 24 липня 2019 року, земельна ділянка, кадастровий номер: :02:000:3283, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0342 га, зареєстрована 06 лютого 2012 року на праві власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності НОМЕР_1 ; додаток до державного акту на право власності НОМЕР_4 від 06.02.2012 року.

Судом також встановлено, що у відповіді відділу у Мангушському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області № 128/136-19 від 31 липня 2019 року повідомлено, що згідно даних книг реєстрації державних актів на землю, на території Мангушського району, за громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 значиться державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 06.02.2012 року за адресою АДРЕСА_1 .

Встановлено, що позивач втратила оригінал Державного акту на право власності НОМЕР_1 , в зв`язку з чим звернулась до суду з позовом про визнання права власності до іншого співвласника ОСОБА_2

2. Мотивувальна частина

Позиція Донецького апеляційного суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через своїх представників у судовому засіданні 03 червня 2020 року.

У судовому засіданні 04 червня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтвердила належне повідомлення позивачки про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 15 квітня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 та представник ОСОБА_4 пояснили, що в Єдиному державному реєстрі речових прав відсутня інформація щодо права власності на спірну земельну ділянку, відомості про право власності позивачки внесені до Державного земельного кадастру. ОСОБА_1 не отримувала Державний акт про право власності на дану земельну ділянку, він видавався на ім`я відповідачки ОСОБА_2 та знаходиться у останньої. Для внесення відомостей про право власності позивачки на спірну земельну ділянку в Єдиний державний реєстр речових прав співвласникам земельної ділянки, сторонам по справі, необхідно одночасно звернутися до державного реєстратора. ОСОБА_2 , на усну пропозицію ОСОБА_1 звернутися до державного реєстратора з метою вчинення відповідних дій, відмовилась.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 03 червня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. Також пояснив, що державний акт на право власності на земельну ділянку знаходиться у місті Донецьк, у який відповідачка не має можливості поїхати, а також надала копії державного акту та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Заперечувала щодо звернення позивачки до ОСОБА_2 з проханням з`явитися до державного реєстратора з метою внесення відомостей до Єдиного державного реєстру речових прав. Пояснила також, що роз`яснення про необхідність явки сторін одночасно державним реєстратором надано відповідачці вже після винесення рішення судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін рішення суду, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно із положеннями, зокрема, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна ? земельної ділянки з підстав втрати останньою правовстановлюючих документів на такий об`єкт.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Тобто, за змістом статті 392 ЦК України вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки обставини, на які посилалась позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав).

Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23 серпня 2016 р. № 553) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилалась на те, що вона як власник не може підтвердити право власності на частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , позбавлена можливості розпорядження та управління своїм майном без правовстановлюючих документів. Позивач стверджувала, що державний акт на право власності на земельну ділянку втрачений, отримати дублікат або його копію не має можливості.

Разом з тим, як з`ясовано під час розгляду справи апеляційним судом, позивачка ОСОБА_1 не розробляла технічну документацію на спірну земельну ділянку та не отримувала Державний акт на право власності на земельну ділянку. Технічну документацію на спірну земельну ділянку розробляла лише ОСОБА_2 , яка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку, а ОСОБА_1 внесена до списку співвласників цієї земельної ділянки площею 0,0342 га, який є додатком № 1 до Державного акту (а.с.120, 121).

Відповідач ОСОБА_2 не оспорює та не претендує на таке право, тому, в силу положень статті 392 ЦК України, не може вважатися належним відповідачем у спорі про визнання права власності.

При цьому набуття права власності регулюється окремими нормами права, і тому якщо позови заявляються на підставі статті 392 ЦК України не для вирішення спору між власником і особою, яка заперечує його право власності, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть.

До апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 додано копію рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Сидоренко О.О. № 50954989 від 04 лютого 2020 року, відповідно до якого відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна сумісна на земельну ділянку, за суб`єктом: ОСОБА_1 . Державним реєстратором встановлено, що відповідно до відомостей з ДЗК № 17151849 від 29 січня 2020 року, сформованих автоматично адміністратором ЦНАП під час прийому заяви, шляхом інформаційної взаємодії ДЗК та ДРРП, власниками вищезазначеної земельної ділянки на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . З заявою про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно звернувся лише один співвласник, що суперечить вимогам законодавства щодо розпорядження майном, що належить особам на праві спільної сумісної власності (а.с.51).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 серпня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори Донецької області, номер за реєстром 2764, продавець ОСОБА_6 продав, а покупці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили у рівних частках кожна земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0126, площею 0,0342 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства (а.с.119).

Як вбачається з копії державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 06 лютого 2012 року відділом Держкомзему у Першотравневому районі Донецької області, на ім`я ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 0,0342 га належить співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.120-121).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Частиною першою статті 86 ЗК України визначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Позивач ОСОБА_1 не зверталася з вимогою до відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання її вчинити певні дії, надати правовстановлюючі документи на земельну ділянку та разом звернутись до відповідних органів та установ, або з вимогою про визначення частки у праві спільної сумісної власності. Позивачем також не доведено, що відповідач перешкоджала їй в оформленні права власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, оскільки позивачкою не доведено порушення, невизнання та/або оспорювання її прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року в справі № 905/494/18.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції послався на те, що відомості про спірний об`єкт нерухомого майна позивача внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тоді як відомості про право власності ОСОБА_1 на зазначену вище земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру, відповідно до діючого на час реєстрації права власності на земельні ділянки, але зазначене посилання суду не вплинуло на висновки суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 13 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 09 червня 2020 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова