Постанова

Іменем України

02 червня 2020 року

м. Київ

справа № 201/10187/18

провадження № 61-6651св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня

2018 року у складі судді Ткаченко Н. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у складі колегії суддів:

Демченко Е.Л., Куценко Т.Р., Макарова М.О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна.

Короткий ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем заявлено вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. ОСОБА_1 була відповідачем по цивільній справі № 2/26/11, яка розглядалася Приморським районним судом м. Одеси і відповідно боржником у виконавчих провадженнях, а тому вона має право на оскарження дій державного виконавця щодо скасування арешту в порядку статтей 447-448 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року про відмову у відкритті провадження залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження є обґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси по справі № 2/26/11 є солідарним боржником, рішення суду не виконано, спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт, арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення реального виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 31 січня 2019 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її з суду першої інстанції.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що норми Закону України «Про виконавче провадження» не виключають можливості зняття арешту з майна,

належного боржнику, при поверненні виконавчого документа стягувачу.

ОСОБА_1 не оскаржує рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, а лише заявляє вимогу про зняття арешту з майна, яке належить їй на праві власності. Вказаний арешт позбавляє її можливості вільно розпоряджатися своїм майном і у неї відсутній інший спосіб зняття арешту зі свого майна.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження № 40535659 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси по справі № 2/26/11 про стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2007 року № 014/0059/85/72831 року у розмірі 399 725,44 дол. США. В ході примусового виконання відповідного виконавчого провадження державним виконавцем 18 серпня 2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Виконавче провадження № травня 2015 року завершено державним виконавцем на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на той час).

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зняття арешту з майна.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України

«Про виконавче провадження» (тут і далі у редакції, що діяла станом на 27 травня 2015 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на підставі пункту 2 частини першої

статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Тобто стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

В пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року № 5 вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено

статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відмову у відкритті провадження є обґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2/26/11 є солідарним боржником, рішення суду не виконано, а спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт. Крім того, арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня

2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович