Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 591/2521/17-ц

провадження № 61-34559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - ОСОБА_1 ,

відповідач(позивач) - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Наталія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Н. В., про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що 30 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 , інтереси якої за довіреністю представляла ОСОБА_3 , були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, загальною вартістю 430 016,00 грн, відповідно до умов яких остаточний розрахунок повинен був бути здійснений до 01 червня 2014 року.

Зазначав, що під час укладання вказаних договорів ним було сплачено

50 016,00 грн. Через відсутність ОСОБА_2 на території м. Суми

та неможливість проведення остаточного розрахунку, ним 16 березня

2016 року було передано 243 000,00 грн через її представника -

ОСОБА_3 , про що було складено відповідну розписку.

У подальшому сторона продавця (відповідачка) ухилялась від прийняття коштів - остаточного розрахунку у розмірі 137 000,00 грн.

10 березня 2017 року ним були направлені на всі відомі адреси

ОСОБА_3 листи з метою здійснення остаточного розрахунку, які остання відмовлялась отримувати.

Зазначав, що 24 квітня 2017 року у приміщенні приватного нотаріуса відбулась зустріч стосовно проведення остаточного розрахунку

із ОСОБА_2 , яка відмовилась від його проведення.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 виконати зобов`язання за договорами купівлі-продажу від 30 серпня

2013 року, зокрема: земельної ділянки з розстрочкою платежу № 5787, земельної ділянки з розстрочкою платежу № 5790 та житлового будинку

із розстрочкою платежу № 5784, та одержати від нього грошову суму у розмірі 137 000,00 грн; визнати за ним право власності на: земельні ділянки, загальною площею 0,034 га та 0,0331 га, кадастрові номери :07:009:0042 та :07:009:0029, які розташовані

за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований

за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,0340 га, кадастровий номер :07:009:0042, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом

до ОСОБА_1 про розірвання договорів.

Позов мотивовано тим, що у відповідності до умов договорів купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року, при їх укладанні ОСОБА_1 за договором № 5784 сплатив 39 368,00 грн із 275 368,00 грн, за № 5787 - 6 360,00 грн

із 78 360,00 грн, за № 5790 - 4 288,00 грн із 76 288,00 грн, а решту повинен був сплатити до 01 червня 2014 року.

Зазначала, що до вказаної дати ОСОБА_1 свої зобов`язання, передбачені пунктом 4 договору № 5784, пунктом 2.1 договору № 5787 та пунктом 2.1 договору № 5790 не виконав і не сплатив решту коштів у сумі 380 000,00 грн.

16 березня 2016 року ОСОБА_1 сплатив частину боргу у розмірі

243 000,00 грн, проте це відбулося вже після 01 червня 2014 року. Крім того, борг у розмірі 137 000,00 грн залишився несплаченим.

Зазначала, що за період із червня 2014 року по травень 2017 року вартість нерухомості значно зросла, а національна валюта знецінилась.

Вважала, що частковий розрахунок, який відбувся 16 березня 2016 року,

не дає ОСОБА_1 підстав отримати право власності на предмет одного

із укладених договорів, оскільки у цьому випадку буде порушений принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд розірвати договори купівлі-продажу: житлового будинку з господарськими будівлями

і спорудами АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0340 га, кадастровий номер :07:009:0042; земельної ділянки, площею 0,0340 га, кадастровий номер :07:009:0042, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,0331 га, кадастровий номер :07:009:0029, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , що були укладенні 30 серпня 2013 року із розстрочкою платежу до 01 червня 2014 року та посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шокола Н. В., зареєстровані

у реєстрі за № № 5784, 5787 та 5790.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 вересня 2017 року об`єднано в одне провадження № 591/2521/17 за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Н. В., про визнання права власності

та зобов`язання вчинити дії та справу № 592/5746/17 за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договорів, присвоївши справі

№ 591/2521/17.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0340 га, кадастровий номер :07:009:0042, укладений 30 серпня 2013 року, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шоколою Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 5784.

Розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0340 га, кадастровий номер :07:009:0042, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений 30 серпня 2013 року, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шоколою Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 5787.

Розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0331 га, кадастровий номер :07:009:0029, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , укладений 30 серпня 2013 року, посвідчений нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Шоколою Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 5790.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Н. В., про визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу, відмовлено у зв`язку із його необґрунтованістю.

Скасовано заходи забезпечення, застосовані ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 31 травня 2017 року, у вигляді заборони ОСОБА_2 вчиняти дії по відчуженню: земельної ділянки, загальною площею 0,034 га, кадастровий номер :07:009:0042, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 332456; земельну ділянку, загальною площею 0,0331 га, кадастровий номер :07:009:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі державного акта

на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 481659; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,034 га, кадастровий номер №:07:009:0042, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ОСОБА_1

не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було доведено належним чином вжиття заходів з виконання умов договору у встановлений спірними договорами строк, а передача у березні 2016 року частини коштів відбулась особі, яка не мала на той час повноважень з представництва прав

та інтересів продавця.

При цьому задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що порушення ОСОБА_1 пункту 4 договору

№ 5784, пункту 2.1 договору № 5787 та пункту 2.1 договору № 5790 є істотним порушенням кожного договору, оскільки ОСОБА_2 не було отримано грошові кошти, на які вона розраховувала при укладенні цих договорів.

Не отримана ОСОБА_2 грошова сума за вказаними договорами складає значну частину вартості проданого майна. Продавцем було надано достатній строк для вирішення питання проведення оплати за договорами, але грошові кошти у зазначеній сумі не були нею отримані, їх цінність через інфляційні процеси у державі значно зменшилася. Крім того, без розірвання договорів ОСОБА_2 позбавлена можливості продати вказане нерухоме майно іншій особі, що порушує її права.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2018 року

з урахуванням ухвали цього ж суду від 10 квітня 2018 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності

на земельні ділянки, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2

та у частині розподілу судових витрат - скасовано та прийнято у цій частині нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання права власності на земельні ділянки задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:

земельну ділянку, загальною площею 0,0340 га, цільове призначення -

02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки - 02.01, кадастровий номер - :07:009:0042, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить продавцю відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки із розстрочкою платежу від 30 серпня 2013 року - ОСОБА_2 , на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 332456, виданого 23 травня 2011 року Сумською міською радою та зареєстрованого управлінням Держкомзему у м. Суми від 25 травня 2011 року у книзі записів реєстрації державних актів на право власності

на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00693, та згідно з планом меж земельної ділянки, зазначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 332456 та витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за номером витягу НВ-013 від 03 квітня 2013 року має таким опис меж: від А до Б земельна ділянка

АДРЕСА_3 Б до В землі загального користування (проїзд), від В до Г земельна ділянка АДРЕСА_4 земельна ділянка

АДРЕСА_2 до А - земельна ділянка АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

земельну ділянку, загальною площею 0,0331 га, цільове призначення -

02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової

та громадської забудови, вид використання земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд, кадастровий номер - :07:009:0029, яка розташована

за адресою: АДРЕСА_2 , що належить продавцю відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки із розстрочкою платежу від 30 серпня 2013 року - ОСОБА_2 , на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 , виданого

21 березня 2012 року Сумською міською радою та зареєстрованого управлінням Держкомзему у м. Суми від 28 березня 2012 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі

за № 02363, та згідно з кадастровим планом земельної ділянки, що є додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за номером витягу НВ-013 від 03 квітня 2013 року, має такий опис меж: від А до Б земельна ділянка

АДРЕСА_1 В - земельна ділянка

АДРЕСА_7 до Г земельна ділянка АДРЕСА_8 до А земельна ділянка АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

У задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки суду першої інстанції щодо не виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за договорами купівлі-продажу земельних ділянок є помилковими і не відповідають обставинам справи.

Пунктом 3.2 спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок було передбачено, що згідно статей 182, 210 ЦК України та частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на земельні ділянки у покупця виникає з моменту повного розрахунку та підписання заяви про повний розрахунок засвідченої нотаріально, яка буде надана продавцем або її законним представником покупцю та державної реєстрації права у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки покупець ( ОСОБА_1 )

16 березня 2014 року виконав своє грошове зобов`язання і повністю сплатив ціну за продаж земельних ділянок, але відповідачка відмовилася визнати цей факт і відмовляється подати нотаріусу заяву про повний розрахунок, його вимога про визнання за ним права власності на земельні ділянки, вартість яких він повністю сплатив і відповідно до статті 655 ЦК України виконав свої грошові зобов`язання, але це право не визнається відповідачкою, і вона відмовилася написати заяву про повний розрахунок за продаж земельних ділянок, заявила вимоги про розірвання цих договорів, а тому є правові підстави для захисту невизнаного права власності позивача на ці об`єкти нерухомого майна на підставі вимог статті 392 ЦК України.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, то суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, оскільки після передачі відповідачці 16 березня 2016 року грошової суми у розмірі 243 000,00 грн та погашенням боргової суми за продаж земельних ділянок, несплачена залишкова сума за продаж будинку на час ухвалення рішення становила 137 000,00 грн. На час розгляду справи зазначені кошти не були сплачені, хоча вони були в наявності, позивач вживав всі можливі заходи

та спроби до виплати зазначених коштів стороні продавця,

але безрезультатно, тобто у нього не було ухилення від виконання зобов`язань за договорами купівлі-продажу як житлового будинку,

так і земельних ділянок.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову та ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права,

що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Зазначала, що Сумським міським відділом поліції за заявою ОСОБА_1

від 06 травня 2017 року щодо вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого статтею 190 КК України (шахрайство), у результаті якого ОСОБА_3 обманним шляхом заволоділа належними йому

243 000,00 грн, зазначену інформацію було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001762.

Вважала, що суд першої інстанції правильно встановив ту обставину,

що кошти у сумі 243 000,00 грн знаходяться у ОСОБА_10 та не врахував вказані кошти у рахунок часткової оплати боргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 , надавши можливість ОСОБА_1 стягнути ці кошти із ОСОБА_3 шляхом подання цивільного позову під час судового розгляду вказаної кримінальної справи.

Також, вважала, що судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано норми статті 377 ЦК України у поєднанні

зі статтею 120 ЗК України. Суд апеляційної інстанції помилково вважав,

що вона та ОСОБА_1 уклали три самостійні договори купівлі-продажу,

за якими останній може розраховуватись окремо, незалежно один

від одного, та набувати право власності на предмет кожного договору окремо.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Зарічного районного суду м. Суми.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів

від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Шокола Н. В., про визнання права власності

на житловий будинок та земельні ділянки відповідно до договорів купівлі-продажу та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договорів призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,

на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення

є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 серпня 2013 року між ОСОБА_2 , від імені якої діяла

ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований

за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0340, кадастровий номер :07:009:0042, відповідно до умов якого грошові кошти у розмірі 39 368,00 грн покупець сплатив продавцю до укладення договору. Грошові кошти

у розмірі 236 000,00 грн покупець зобов`язувався сплатити продавцю

(або її законному представнику) у строк до 01 червня 2014 року включно

(а. с. 14-17 т. 1).

Також 30 серпня 2013 року між ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0340 га, надану для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :07:009:0042, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого грошові кошти у розмірі 6 360,00 грн покупець сплатив продавцю до укладення договору. Грошові кошти у розмірі 72 000,00 грн покупець зобов`язувався сплатити продавцю (або її законному представнику) у строк до 01 червня 2014 року включно (а. с. 18-21 т. 1).

30 серпня 2013 року між ОСОБА_2 , від імені якої діяла

ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0331 га, кадастровий номер :07:009:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до умов якого грошові кошти у розмірі 4 288,00 грн покупець сплатив продавцю до укладення договору. Грошові кошти у розмірі 72 000,00 грн покупець зобов`язувався сплатити продавцю (або її законному представнику) у строк до 01 червня 2014 року включно (а. с. 22-25 т. 1).

Згідно копії довіреності від 10 березня 2011 року ОСОБА_2 уповноважувала ОСОБА_3 зібрати всі необхідні документи для відчуження належних їй житлових будинків та земельних ділянок при них, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_6 АДРЕСА_1 , а також розпоряджатися (у тому числі продати, обміняти) зазначене вище нерухоме майно за ціну та на умовах на її розсуд, провести всі необхідні розрахунки та одержати грошові кошти по укладеним договорам. Строк дії довіреності становив 5 років, зокрема до 10 березня 2016 року без права передоручення (а. с. 33 т. 1).

16 березня 2016 року ОСОБА_3 було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 000,00 доларів США, що еквівалентно 243 000,00 грн, яка зобов`язувалася зарахувати вказані грошові кошти у рахунок оплати (погашення боргу) за договором купівлі-продажу від 30 серпня 2013 року

№ 5787, що підтверджується відповідною розпискою від 16 березня

2016 року (а. с. 40 т. 1).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_2 коштів за договорами купівлі-продажу від 30 серпня

2013 року у розмірі 380 000,00 грн.

У 2017 році ОСОБА_1 вживав заходи з метою вирішення питання остаточного розрахунку за договорам купівлі-продажу будинку та земельних ділянок

(а. с. 36-39 т. 1).

ОСОБА_2 відмовлялася від прийняття вказаних коштів посилаючись

на втрату інтересу до цих договорів, оскільки ОСОБА_1 не провів вчасно розрахунки за цими договорами.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один

із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору

в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором

та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться

в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано

за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої

статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно

до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно

за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення

і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона

не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом

їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди,

її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим,

що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що ОСОБА_1 на виконання умов договорів купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами

та земельних ділянок, не виконав одну із істотних їх умов - проведення розрахунку у повному обсязі за придбане майно, тобто не вчинив дій щодо належного виконання умов договорів, чим істотно порушив їхні умови, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання спірних договорів, оскільки ОСОБА_2 була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні цих договорів, а саме отримання грошових коштів у загальному розмірі 430 016,00 грн.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що доводи ОСОБА_1 про те, що він вчасно не провів розрахунок за договорами купівлі-продажу

у зв`язку із його неприйманням ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки строк виконання обов`язку з повного розрахунку за спірними договорами купівлі-продажу був встановлений до 01 червня 2014 року, проте заходи щодо передачі останній грошових коштів за договорами ОСОБА_1 почав вживати у 2017 році.

Також є безпідставними доводи ОСОБА_1 щодо передачі частини коштів,

а саме 243 000,00 грн, у березні 2016 року, у рахунок погашення заборгованості, оскільки ці кошти були передані особі, яка не мала права на час їх передачі представляти інтереси ОСОБА_2 , про що йому було достовірно відомо.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним

і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2018 року

та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року скасувати.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 грудня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 7 321,76 (сім тисяч триста двадцять одну) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович