Постанова

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 587/217/18

провадження № 61-45739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Сумської області від 07 вересня 2018 року у складі колегії суддів: КриворотенкаВ.І., Хвостика С. Г., Собини О. І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 01 вересня 2010 року по 29 грудня 2017 року працювала в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації на різних посадах, остання з яких - бухгалтер.

Наказом від 29 грудня 2017 року її було звільнено у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що її звільнення є незаконним та таким, що порушує її трудові права, оскільки при попередженні про звільнення їй не було запропоновано перейти на іншу роботу, а також на те, що профспілковий комітет згоди на її звільнення не надав, позивач просила визнати незаконним і скасувати наказ № 181-к від 29 грудня 2017 року в частині, що стосується її звільнення, поновити її на попередній роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15 травня 2018 року в складі судді Черних О. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ № 181-к від 29 грудня 2017 року Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації в частині звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено на посаді бухгалтера Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації ОСОБА_1

Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 16 133,39 грн за час вимушеного прогулу з відрахуванням необхідних платежів та податків.

Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Додатковим рішенням Сумського районного суду Сумської області від 17 травня 2018 року допущено негайне виконання рішення в порядку статті 430 ЦПК України в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про незаконне звільнення ОСОБА_1 , оскільки згода профспілки на звільнення позивача не була надана.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 07 вересня 2018 року апеляційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації задоволено.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 15 травня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Компенсовано Територіальному центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації сплачений судовий збір за апеляційний перегляд в сумі 1 057,20 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Сумського районного суду Сумської області.

28 травня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не надав діючій в установі первинній профспілковій організації необхідну інформацію щодо запланованих ним негативних за наслідками для працівників заходів.

У касаційній скарзі зазначається, що роботодавець жодної наявної вакантної посади позивачу не пропонував.

Доводи інших учасників справи

У січні 2019 року Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації надіслав відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2010 року працювала на різних посадах в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації, з 01 вересня 2016 року була переведена за її згодою на посаду бухгалтера, а з 29 грудня 2017 року звільнена у зв`язку зі скороченням штатної чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 7 - 11).

Згідно розпорядження голови Сумської районної державної адміністрації від 29 вересня 2017 року № 422-ОД «Про організаційні засади діяльності закладів, установ району» директору Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації Подольському В. В. доручено попередити до 01 листопада 2017 року працівників про можливі зміни в організації їх праці, про наступне вивільнення (а. с. 39).

Згідно розпорядження голови Сумської районної державної адміністрації від 07 грудня 2017 року № 577-ОД «Про упорядкування структури Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації» директору Подольському В. В. доручено привести у відповідність штатний розпис установи та провести вивільнення працівників відповідно до чинного законодавства (а. с. 46).

Згідно пункту 3 наказу директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації від 11 грудня 2017 року № 239-ОД «Про упорядкування структури Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації» заступнику директора ОСОБА_4. наказано розробити та подати на затвердження скорочення штату, чисельності працівників в тому числі 1 штатну одиницю бухгалтера (а. с. 48).

Відповідно до штатного розпису Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації, затвердженого головою Сумської районної державної адміністрації на 2018 рік, відсутня посада бухгалтера, яку займала позивач (а. с. 76).

Виконуючим обов`язки директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації винесено накази: від 18 жовтня 2017 року № 202-ОД «Про попередження працівників», від 18 жовтня 2017 року № 203-ОД «Про попередження працівників про можливі наступні зміни істотних умов праці», від 25 жовтня 2017 року № 207-ОД «Про попередження працівників» (а. с. 40 - 42).

Згідно акту від 25 жовтня 2017 року бухгалтер ОСОБА_1 в присутності виконуючої обов`язки директора - ОСОБА_4., головного бухгалтера - ОСОБА_5., голови первинної профспілкової організації - ОСОБА_6, інспектора з кадрів - ОСОБА_7 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом від 25 жовтня 2017 року № 207-ОД (а. с. 43).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з заявою до голови первинної профспілкової організації Територіального центру соціального обслуговування ОСОБА_6 з приводу розгляду питання про попередження ОСОБА_3 про можливе наступне вивільнення (а. с. 18).

Комітет первинної профспілкової організації Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації направив лист до керівництва Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації, в якому просив надати обґрунтоване звернення- повідомлення щодо майбутньої реорганізації, скорочення штатної чисельності (а. с. 20).

На звернення директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації щодо надання згоди на звільнення комітет первинної профспілкової організації Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації виніс рішення від 15 грудня 2017 року № 06-18, згідно якого вирішено бухгалтеру ОСОБА_1 запропонувати інші вакантні посади, які є в новій структурі Територіального центру (а. с. 22).

ОСОБА_1 відмовилась від переведення на запропоновані вакантні посади: соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації та робітника з комплексного обслуговування відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги (а. с. 51).

Відповідно до пункту 1 розпорядження голови Сумської районної державної адміністрації від 07 грудня 2017 року № 577-ОД «Про упорядкування структури Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації» відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації з чисельністю 6 одиниць вирішено ліквідувати з 01 січня 2018 року (а. с. 23, 46).

Наказом директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Сумської районної державної адміністрації від 29 грудня 2017 року за № 181-к ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера з 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату, чисельності працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а. с. 52).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням у зв`язку із скороченням штату, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Позивач попереджувалася відповідачем 25 жовтня 2017 року про можливе звільнення. Крім того, ОСОБА_1 відповідачем було запропоновано дві посади на вибір згідно з штатним розписом на 2018 рік: соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування; робітника з комплексного обслуговування відділення по наданню комплексу соціальних послуг соціального робітника відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги.

ОСОБА_1 відмовилася від запропонованих посад (а. с. 51).

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 та пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим.

У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Як вбачається із матеріалів справи, у тексті рішення профспілки відсутня обґрунтована відмова щодо неможливості звільнення ОСОБА_1 (а. с. 22).

Тому відповідачем відповідно до вимог частини сьомої статті 43 КЗпП України було обґрунтовано звільнено позивача.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанцій повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, надав правильну правову оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права у справі. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді попередньої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 07 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. С. Висоцька
І. М. Фаловська