ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

27.05.2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2

18.09.2013 року за результатами розгляду справи судом ухвалено заочне рішення (а.с. 28-31 т. 1).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2014 року заочне рішення суду від 18.09.2013 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 43-44 т. 1).

23.05.2016 року за результатами розгляду справи ухвалено рішення, котрим провадження у справі в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрито, а в іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 194-198 т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2016 року залишено без змін (а.с. 225-228 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 07.03.2018 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року скасовано в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції; у решті (закриття провадження у справі між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк») судові рішення залишено без змін (а.с. 29-33 т. 2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13341,01 доларів США, що складається з: 13341,01 доларів США заборгованості за тілом кредиту. У задоволенні решти вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1065,95 гривень.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.06.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № E/V071469, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік з кінцевим терміном повернення до 15.06.2010 року (а.с. 9-11 т. 1).

Зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені шляхом укладання з ОСОБА_2 договору поруки № E/V071469 від 16.06.2007 року, у зв`язку з чим, вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом (а.с. 12 т. 1).

Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту, виникла заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2010 року позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2007 року передано в заклад ЗАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належного йому на праві власності заставленого майна згідно договору застави від 15 червня 2007 року. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2007 року в розмірі 14533 доларів 98 центів США, що за курсом Національного банку України становило 111 911 грн. 64 коп., звернуто стягнення на майно згідно договору застави від 15 червня 2007 року, а саме: комп`ютер «View Sony», core 2 CPV, 2.0 Гб ОЗУ 1,80 ГЦ, вінчестер 500 Гб, комп`ютер «Celeron 2000» 80 Гб вінчестер, монітор 17, два комп`ютерні столи, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця; звернуто стягнення на нежитлову будівлю, загальною площею 1576,80 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 15 червня 2007 року) ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 36-39 т. 1).

На виконання вказаного рішення суду, виданий виконавчий лист, котрий був пред`явлений до примусового виконання, однак рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.01.2010 року на час розгляду справи не виконане. Відповідно до відмітки державного виконавця на виконавчому листі, останній повернуто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 170 т. 2).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 07.05.2013 року, позичальник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № E/V071469 від 15.06.2007 року у розмірі 45558,68 доларів США, що складається з 13341,01 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 16879,60 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 13138,82 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, штрафів: 31,28 доларів США штраф (фіксована частина); 2167,97 доларів США штраф (процентна складова) (а.с. 4-5 т. 1).

Судом встановлено, що 22.12.2008 року позивачем на адресу відповідачів направлений претензійний лист від 17.12.2008 року з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором № E/V071469 від 15.06.2007 року, котрий був повернутий на адресу позивача у зв`язку з відмовою відповідачів від його отримання, що встановлено рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.01.2010 року.

Отже, направивши відповідачам 22.12.2008 року претензійний лист від 17.12.2008 року з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором № E/V071469 від 15.06.2007 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» скористалося своїм право достроково вимагати повернення кредиту та на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості та наданої позивачем копії претензійного листа від 17.12.2008 року з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, направленого позивачем відповідачам, станом на дату направлення претензії, 22.12.2008 року, у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 15690,45 доларів США, що складалася з: 14718,67 доларів США заборгованості за кредитом; 176,93 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 671,95 доларів США заборгованості за простроченим кредитом; 122,90 доларів США - заборгованості за простроченими відсотками (а.с. 162-163 т. 2).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки з рахунку ОСОБА_1 після направлення претензійного листа продовжував сплачувати за кредитом, у зв`язку з чим вже після направлення претензійного листа, станом на 20.01.2009 року у позичальника була відсутня прострочена заборгованість за відсотками за користування кредитом, пенею та штрафами (а.с. 171 т. 2).

Враховуючи, що в судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 16879,60 доларів США, заборгованість за пенею у розмірі 13138,82 доларів США, штрафи 31,28 доларів США, 2167,97 доларів США, котру просив стягнути позивач з відповідачів, нарахована позивачем позичальникові за період з дати направлення відповідачам претензійного листа від 17.12.2008 року та станом на 07.05.2013 року, тобто після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту 22.12.2008 року, а наявна станом на дату направлення претензійного листа 22.12.2008 року заборгованість за відсотками та пенею була в подальшому погашена позичальником, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, оскільки позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені та штрафів.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , як з солідарного боржника, суд першої інстанції виходив із того, що направивши позичальнику ОСОБА_1 22.12.2008 року претензійного листа від 17.12.2008 року з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором № E/V071469 від 15.06.2007 року, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, договором поруки № E/V071469 від 16.06.2007 року строк поруки не встановлений, а позивач звернувся до суду з цим позовом до поручителя ОСОБА_2 27.05.2013 року, тобто після спливу трирічного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання, суд вважав поруку ОСОБА_2 припиненою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_1 не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від Банку грошових коштів не повернув, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.01.2010 року про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки не виконане, а отже правовідносини між сторонами кредитного договору не припинені, суд вважає можливим стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13341,01 доларів США, що є тілом кредиту за кредитним договором № E/V071469 від 15.06.2007 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526, 530, 610 ЦК України, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи із системного аналізу ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявність рішення про звернення стягнення, яке не виконано боржником, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про відсутність документу про підтвердження отримання грошових коштів позичальником, колегія суддів відхиляє, оскільки факт укладання кредитного договору та його виконання неналежним чином, свідчить про отримання грошових коштів та не потребує додаткового підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про недотримання банком вимог ч. 3 ст. 65 СК України, оскільки дружина відповідача не надавала письмової згоди на оформлення ним кредиту, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ОСОБА_2 підписала договір поруки № Е/V071469 від 16.06.2007, відповідно до якого поручилася за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за Кредитним договором від 15.06.2007, крім того, з позовом про визнання недійсним договору з підстав ч. 3 ст. 65 СК України дружина відповідача до суду не зверталася.

Посилання в апеляційній скарзі на витребування з ГУНП в Чернівецькій області інформацію про наявність у справі ОСОБА_4 , яка розшукується, - ... кредитного договору E/V071469 від 15.06.2007 та договору поруки від 16.06.2007, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки апелянт не обґрунтував необхідність витребування цих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Інших доводів на спростування висновків суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту апеляційна скарга не містить.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: