КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер судової справи: 361/8067/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/326/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Болотова Є.В., Іванченка М.М.

при секретарі - Кемському В.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Буковинського Тараса Йосиповича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Броварського міськрайонного суду Київської області Селезньової Т.В.,

по цивільній справі № 361/8067/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсним та визнання недійсним правочину в цілому.

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Ідея Банк», в якому просила визнати недійсними пункти 1.1, 1.11, 2.4, 2.6, 5.4, 55 кредитного договору №206.227.73156 від 26.09.2017 року, укладеного між сторонами, та, як наслідок, визнати зазначений правочин недійсним в цілому.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що укладений між сторонами кредитний договір не відповідає нормам чинного законодавства та містить несправедливі умови, що призводять до надмірної плати за користування кредитом, а саме:

- пункт 1.1 даного договору містить умову про плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка не передбачена чинним законодавством;

- пункт 1.11 договору передбачає, що банк нараховує кошти за обслуговування кредиту у вигляді сплати за надання інформації за рахунком, що є обов`язком банку, а не додатковою послугою, яка підлягає оплаті клієнтом;

- пункт 2.4 договору передбачає, що банк має право списувати з будь-якого рахунку клієнта кошти у разі існування заборгованості зі сплати кредиту, плати за обслуговування кредиту, пені, штрафних санкцій, однак згідно положень цивільного законодавства банк може списувати кошти з рахунку клієнта лише на підставі його розпорядження;

- пункт 2.6 договору передбачає право банку у будь-який момент без жодної підстави вимагати повернення коштів, крім того з урахуванням процентів та плати за обслуговування кредиту, що є несправедливим по відношенню до позичальника;

- пункт 3.3.2 договору передбачає стягнення штрафу у розмірі 500,00 гривень за неподання до банку документів, які вказані у п. 3.1.4 договору (надання документів щодо фінансового стану позичальника), що на думку позивача є несправедливою умовою договору, оскільки штрафні санкції за ненадання документів не передбачені чинним законодавством;

- пункт 4.2.5 договору передбачає можливість надання кредитних канікул, але дана умова договору повністю суперечить розділу 2 договору, яким передбачено штрафні санкції у разі прострочення зі сплати заборгованості по кредиту, тоді як умовою надання кредитних канікул є саме прострочення сплати за договором;

- пункт 5.4 договору визначає обов'язок розгляду Третейським судом усіх спорів, що стосуються договору, однак вказане положення суперечить п.14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», так як даний спір стосується захисту прав споживачів;

- пункт 5.5 договору визначає збільшену позовну давність у тому числі щодо штрафних санкцій терміном в 5 років, що на думку позивача суперечить чинному законодавству, згідно з яким загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік.

Незрозумілим є також розрахунок щомісячної плати у п. 6.1 договору, оскільки відповідно до розрахунку сума процентів за користування кредитом за весь час (36 місяців), за відсотковою ставкою, визначеною п. 1.3-1.4 договору, становить 19 155,40 гривень, а не 25 667,67 гривень, як підраховано у п. 6.1 договору.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 рокупозов задоволено частково. Визнано недійсними окремі положення кредитного договору № 206.227.73156 від 26.09.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», а саме:

- визнано недійсним в цілому пункт 1.11, яким передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості;

- визнано недійсними положення, зазначені у пункті 1.1, у пункті 2.4 , у пункті 2.6 щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості;

- визнано недійсним положення у пункті 5.5 щодо позовної давності за вимогою про плату за обслуговування кредитної заборгованості;

- визнано недійсним в цілому пункт 5.4, яким передбачено розгляд спорів у третейському суді.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник АТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення скасувати в частині визнання недійсними пунктів 1.1, 1.11, 2.4, 2.6 кредитного договору щодо встановлення обов`язку позичальника оплачувати обслуговування кредитної заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Посилаючись на неврахування судом першої інстанції обставин того, що плата за обслуговування кредиту прямо передбачена положеннями Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10.06.2017 року, тобто до укладення сторонами спірного кредитного договору.

Представником ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого вказувала на свою незгоду з поданою апеляційною скаргою. Зазначаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні представник позивача не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Відповідач будучи повідомленим про розгляд справи належним чином у встановленому законом порядку у судове засідання не з`явився, поважність причин неявки суду не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не містять у собі доводів щодо неправомірності висновків викладених у рішенні суду першої інстанції в частині визнання недійсними пунктів 5.4 та 5.5 кредитного договору, а також в частині відхилених позовних вимог сторонами, колегія суддів не здійснює перегляд в апеляційному порядку рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 рокулише в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними пунктів 1.1, 1.11, 2.4, 2.6 кредитного договору щодо встановлення обов`язку позичальника з оплати обслуговування кредитної заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.09.2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір №206.227.73156 (далі по тексту - договір).

Згідно п.1.1 договору банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 56 500 гривень, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

За змістом п.1.11 договору за обслуговування кредиту банком, що включає в себе:

- надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв'язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні , в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

- надання інформації по рахункам позичальника із використанням засобів електронного зв'язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника;

- опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв'язку тощо, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

У п. 2.4. договору зазначено, що з укладенням цього договору, позичальник доручає банку здійснювати договірне списання банком з будь-яких рахунків позичальника в ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів, в розмірі наявної простроченої заборгованості по кредиту, нарахованих процентах, плати за обслуговування кредитної заборгованості, неустойках, штрафах, пені. Таке договірне списання може здійснюватися банком на підставі цього договору будь-яку кількість разів. В тому числі позичальник доручає банку без додаткового погодження з ним здійснювати договірне списання коштів з будь-якого рахунку позичальника в іншій валюті (у випадку відсутності або недостатності у позичальника коштів у валюті, необхідній для оплати зобов`язань за цим договором) і доручає самостійно продати за рахунок таких коштів валюту, необхідну для виконання зобов`язань, на міжбанківському валютному ринку України за курсом, що визначається на дату такого списання, на що позичальник уповноважує банк шляхом підписання цього договору. При цьому всі витрати, пов`язані із продажем коштів у валюту відповідного зобов`язання, включаючи (але не виключно) комісії (згідно діючих тарифів), обов`язкові платежі до бюджету та позабюджетних фондів за операції купівлі-продажу валют та всі інші витрати (в тому числі обов`язкові в силу закону), покладаються на позичальника та утримуються банком чи списуються в порядку договірного списання. Позичальник підписанням цього договору надає право банку утримати комісійну винагороду в гривнях з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти або банківських металів, без зарахування цієї комісійної винагороди на поточний рахунок позичальника в національній валюті. При цьому позичальник доручає банку оформити заявку на продаж іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України від імені позичальника. У випадку невиконання позичальником зобов`язань в повному розмірі, банк має право звернути стягнення та реалізувати майно позичальника для погашення заборгованості.

В силу положень п. 2.6 договору, у разі вимоги банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) банк вправі, але не зобов`язаний, нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, (3) позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані банку збитки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсними пунктів 1.1, 1.11, 2.4, 2.6 кредитного договору щодо встановлення обов`язку позичальника з оплати обслуговування кредитної заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення обов`язку позичальника зі сплати комісії або інших платежів за вчинення банком дії на його власну користь, а не на користь клієнта, суперечить чинному законодавству та, зокрема, Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1,3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що на правовідносини з надання споживчого кредиту поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що згідно із ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У даному випадку, на думку колегії суддів, відсутні правові підстав для визнання недійсним положень кредитного договору в частині встановлення обов`язку позичальника з оплати обслуговування кредитної заборгованості, оскільки відповідні платежі прямо передбачені зазначеними вище положеннями Закону України «Про споживче кредитування», а тому не можуть вважатися несправедливими та такими, що суперечать чинному законодавству.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що позичальник ознайомилася з паспортом споживчого кредиту 26 вересня 2017 року, що підтверджується її особистим підписом /а.с. 42-43/.

Отже, матеріали справи та встановлені фактичні обставини справи не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Зазначені обставини справи узгоджуються з висновками Верховного Суду у справі № 61 -17707 ск19 від 26 грудня 2019 року.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Отже, враховуючи, що судом першої інстанції без достатніх правових підстав задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 1.1, 1.11, 2.4, 2.6 кредитного договору щодо встановлення обов`язку позичальника з оплати обслуговування кредитної заборгованості, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 372, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката Буковинського Тараса Йосиповича, який діє в інтересах Акціонерноготовариства «Ідея Банк», задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 1.1, 1.11, 2.4, 2.6 кредитного договору №206.227.73156 від 26 вересня 2017 року, укладеного міжОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк»,щодо встановлення обов`язку позичальника з оплати обслуговування кредитної заборгованості - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: