Провадження № 22-ц/810/265/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П. (суддя-доповідач)

суддів Назарової М.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

представника позивача адвоката Дмитренко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Дмитренко Оксана Валеріївна

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 лютого 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: Бароніна Д.Б. в приміщенні того ж суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та виключення запису з державного реєстру прав власності на нерухоме майно,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

встановив:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати за нею право власності на об`єкт нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_1 ; виключити запис в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо права ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Позов мотивований тим, що 22.12.2011 року між позивачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Стахановського міського нотаріального округу Кондратовою О.М. у встановленому законом порядку, зареєстрований в реєстрі за № 5013, за умовами якого, у власність позивача ОСОБА_1 перейшла набута за час шлюбу нерухомість у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Право власності за позивачем ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.12.2011 року.

У 2019 позивач дізналася, що незнайома їй особа, відповідач ОСОБА_2 , у 2013 році здійснив оформлення свого права власності на належну позивачу вищевказану квартиру.

Позивач вважає, що відповідач у непередбачений законом спосіб заволодів її власністю та оспорює належність її права власності на вказане майно, посилаючись на ст. ст. 328,321,346,392 ЦК просила суд задовольнити заявлені нею вимоги.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Дмитренко О.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач правом на відзив не скористався, належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду справи відповідно до вимог статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції», оскільки мешкає в зоні проведення Операції Об`єднаних Сил ( раніше АТО).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення і доводи представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд керувався п.5 ч.1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною станом на день реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем), ч.5 ст.11, ст.ст.321,328,ч.2 ст.346,ст.388,392 ЦК України, враховуючи постанову Великої Палати Верховного Суду України по справі № 183/1617/16 від 14.11.2018 року виходив з того, що позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду з вказаними вище вимогами, посилається на незаконне заволодіння належним їй нерухомим майном іншою особою, разом з цим, вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння нею не заявлено, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки на підставі рішення суду, що набрало законної сили, і було зареєстровано відповідне право за відповідачем та, відповідно, припинено право власності позивача на спірну квартиру, отже позивачем не було доведено факту незаконної або безпідставної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Крім того, судом зауважено, що договір купівлі - продажу від 17.05.2007, який був однією з підстав для укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, на підставі якого 27.12.2011 року було зареєстровано право власності на спірну квартиру за позивачем ОСОБА_1 , рішенням суду, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру, визнано недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи наступне.

На підставі договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 22.12.2011 року, посвідченого і зареєстрованого у встановленому законом порядку, у власність позивача ОСОБА_1 перейшла квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3 04.06.2007 на підставі договору купівлі продажу від 17.05.2007 року. 27.12.2011 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18.09.2013 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , і залишено без змінрішення Стахановського міського суду Луганської області від 22 квітня 2010 року, яким позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 17 травня 2007 року між подавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Плоткіною Л.А., недійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2000року недійсним, про визнання договору купівлі-продажу від 17.05.07року дійсним, визнання права власності на квартиру та витребування квартири із чужого незаконного володіння відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.10.2013 року по справі № 6-43474ск13 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на вищевказане рішення Стаханівського міського суду Луганської області від 22 квітня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 18 вересня 2013 року.

Частиною 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною станом на день реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем) державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

27.12.2013 року за відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення суду у справі за №2-10/2010,виданого 22.04.2010 року Стахановським міським судом Луганської області, зареєстровано право власності на квартируАДРЕСА_1 .

Статтею 346 ЦПК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна;відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції;конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Отже, є вірним висновок суду щодо необґрунтованості посилань позивача про відсутність підстав для припинення її права власності на спірну квартиру передбачених ст.346 ЦК України, оскільки за змістом ч.2 цієї норми, перелік підстав для припинення права власності не є вичерпним і може доповнюватися законом, а в даному випадку, саме на підставі рішення суду, що набрало законної сили, зареєстровано за відповідачем право власності на спірну квартиру, і на яку припинено право власності позивача.

Колегія суддів також вважає, слушними зауваження суду першої інстанції стосовно того, що договір купівлі продажу від 17.05.2007 року, який був однією з підстав укладення 22.12.2011 року договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, на підставі якого 27.12.2011 року відбулась реєстрація права власності за позивачем, вказаним вище рішенням суду, визнано недійсним, оскільки ці обставини знайшли своє підтвердження з досліджених судом доказів.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог та зводяться до власного тлумачення позивачем норм законодавства України.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Загальні посилання в скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Дмитренко Оксана Валеріївна залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Дата складення повної постанови 09 червня 2020 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: М.В. Назарова

Н.В. Стахова