ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2020 року

м. Харків

справа № 643/15414/16-ц

провадження № 22ц/818/2672/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , представниця відповідача ОСОБА_3 ,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року в складі судді Сугачової О.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини.

Заочним рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 07 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині в задоволенні вимог позову - відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 червня 2017 року скасовано та призначено по справі підготовче засідання.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про передачу справи до Київського районного суду м. Харкова, яке мотивовано тим, що у неї змінилася адреса реєстрації, оскільки з 24 жовтня 2017 року вона зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд іншого суду задоволено, справу за територіальною підсудністю передано до Київського районного суду м. Харкова.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент подачі позову ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що відноситься до територіальної підсудності Московського районного суду м. Харкова, тому провадження у справі відкрито з додержанням правил підсудності і справа повинна бути розглянута саме Московським районним судом м. Харкова.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наразі позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тому дана справа підсудна Київському районному суду м. Харкова.

Проте, судова колегія з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що на день відкриття провадження у справі позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта та довідкою № 1036 від 22 листопада 2016 року, яка видана Об`єднанням житлових кооперативів «Контакт», що територіально відноситься до підсудності Московського районного суду м. Харкова (а.с.9,14,25).

Отже, суддя Московського районного суду м. Харкова правомірно відкрив провадження у даній справі, так як справа підсудна цьому суду.

Звертаючись у 2019 році до суду першої інстанції з клопотанням про передачу справи на розгляд іншому суду, ОСОБА_1 зазначила, що у неї змінилася адреса реєстрації, оскільки з 24 жовтня 2017 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної підсудності Київського районного суду м. Харкова та надала відповідні докази щодо цього.

Відповідно до пункту 1 частині 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно частини 2 статті 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Колегія суддів зазначає, що змін у складі відповідачів, які б давали підстави для передання справи на розгляд іншому суду в порядку виключної підсудності, матеріали справи не містять, а зміна місцезнаходження позивача після пред`явлення позову не може бути підставою для зміни підсудності розгляду даної справи, враховуючи положення частини другої статті 31 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про передачу справи до іншого суду, суд першої інстанції посилався на вимоги частини 1 статті 28 ЦПК України, та не врахував при цьому вимоги частини 2 статті 31 ЦПК України.

Зазначені обставини та норми процесуального права не були враховані судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про непідсудність справи Московському районному суду м. Харкова.

За таких обставин, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судового збору за розгляд апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.