Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 466/6385/15

провадження № 61-39986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошових коштів, отриманих від реалізації спільно набутого рухомого і нерухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 05 червня 2009 року до 30 грудня 2014 року. В шлюбі придбано майно: автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску; автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску; автомобіль марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, а також три квартири. Посилаючись на те, що вказані автомобілі відчужено без її згоди, а також, що квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частка якої належала їй, продана відповідачем за 751 578 грн, однак грошові кошти в розмірі половини вартості цієї квартири, що становить 375 789 грн, відповідач після виконання доручення на право продажу частки квартири їй так і не передав, просила ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, поставлений на облік 14 червня 2012 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 29 листопада 2013 року; автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, поставлений на облік 29 листопада 2013 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 20 червня 2015 року; автомобіль марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, поставлений на облік 01 жовтня 2010 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 21 березня 2012 року; стягнути на її користь 1/2 частину вартості спільно нажитого рухомого майна подружжя в розмірі 651 520 грн; стягнути на її користь з відповідача грошові кошти, отримані від продажу 1/2 частки квартири, що знаходиться по АДРЕСА_2 в розмірі 375 789 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а тому слід відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у стягнення коштів. В цій частині позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 475 789 грн та 8 тис. судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що квартиру АДРЕСА_1 відповідач, відчужив як власну частку 1/2, так частку позивачки 1/2 за довіреністю № 1356 від 08 серпня 2014 року, що вбачається з договору купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року № 1155, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н. М. Продаж вчинено за 751 578 грн. Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений, повинен негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Однак, поза увагою суду залишилось те, що відповідач не надав доказів про передачу довірителю одержаних коштів за Ѕ частку в сумі 375 789 грн у зв`язку з виконанням доручення.А відтак з відповідача слід стягнути в користь позивачки 375 789 грн. Оскільки матеріалами справи безспірно встановлено, що в спільній сумісній власності сторін з 2010 року до 2015 року перебувало три автомобілі, які мали один реєстраційний знак транспортного засобу України - НОМЕР_1 , що виключає можливість перебування у власності одночасно двох транспортних засобів без відчуження транспортного засобу з аналогічним реєстраційним знаком, а також враховуючи хронологію відчуження та придбання транспортних засобів, яка є послідовною, слід визнати підставним посилання відповідача на придбання кожного наступного автомобіля з залученням коштів від продажу від попереднього автомобіля. Разом з тим, так як доказами в справі підтверджується, що автомобіль «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстровано 29 листопада 2013 року, був знятий з обліку та проданий згідно довідки-рахунку ААЕ №152080 від 20 червня 2015 року за 200 тис. грн, тобто за відсутності згоди позивача, яка має право власності на автомобіль, як спільне майно подружжя, з відповідача слід стягнути в користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля, що становить 100 тис. грн.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент продажу квартири вони з позивачем перебували у шлюбі. Крім того, законодавець не зобов`язує оформлювати у письмовій формі передачу одержаного довірителю у зв`язку з виконанням доручення. Автомобіль «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбано за його особисті кошти.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положеньЗакону від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди установили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є колишнім подружжям, вони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2009 року по 30 грудня 2014 року.

За час перебування в цьому шлюбі сторонами набуто майно: двокімнатна благоустроєна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею, 65,4 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2011 року; трикімнатна благоустроєна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 94,9 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2010 року; двокімнатна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 42,3 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2011 року. Право власності на вказані квартири зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Під час перебування сторін шлюбі 08 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 оформила довіреність, якою уповноважила свого чоловіка - ОСОБА_1 за ціною і на свій розсуд продати належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т. Ю та зареєстрована в реєстрі № 1356.

02 вересня 2014 року між ОСОБА_1 , який діяв від свого імені та від імені своєї дружини на підставі довіреності від 08 серпня 2014 року, з однієї сторони, та ОСОБА_3 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавці продали, а покупець купив за 751 578 грн квартиру АДРЕСА_1 . Як зазначено в пункті 2.1. договору купівлі-продажу квартири розрахунок за продану квартиру був проведений між продавцями та покупцем до підписання цього договору.

На час розгляду справи в суді сторони є співвласниками в рівних частках трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та двокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Крім цього, в період перебування в шлюбі набуто наступне рухоме майно: автомобіль марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , поставлений на облік 01 жовтня 2010 року та знятий з обліку для реалізації 21 березня 2012 року; автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , поставлений на облік 14 червня 2012 року та знятий з обліку для реалізації 29 листопада 2013 року; автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , поставлений на облік 29 листопада 2013 року та знятий для реалізації 20 червня 2015 року.

Згідно довідки регіонального сервісного центру у львівській області № 31/13-919 від 30 березня 2016 року, інформація про вартість автомобіля марки «Lexus RX 350», д.н.з. НОМЕР_1 , при продажі відсутня. Автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , був проданий згідно довідки-рахунку ВІА № 693125 від 08 серпня 2014 року за 149 800 грн. Автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , був знятий з обліку та проданий згідно довідки-рахунку ААЕ №152080 від 20 червня 2014 року за 200 тис. грн.

Висновок про необхідність сплати ОСОБА_1 375 789 грн на користь ОСОБА_2 у якості Ѕ вартості квартири АДРЕСА_1 , апеляційний суд мотивував тим, що відповідач відчужив частку квартири позивачки за довіреністю, проте не надав доказів передачі довірителю одержаних коштів за Ѕ частку в сумі 375 789 грн у зв`язку з виконанням доручення.

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду, з огляду на таке.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Статтею 1006 ЦК України визначено обов?язки повіреного, зокрема повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного за закінченням виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що судом не вказано правової підстави виникнення у нього обов`язку повернути кошти.

Отримання ОСОБА_1 грошових коштів за укладеним правочином обумовило виникнення у нього обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів передачі ОСОБА_1 отриманих за договором купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2014 року грошових коштів довірителю, а, отже, в порушення вимог пункту 3 статті 1006 ЦК України ним порушено обов`язок передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Встановивши, що відповідач не надав доказів виконання свого обов`язку, встановленого статтею 1006 ЦК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при укладенні в період шлюбу договору щодо розпорядження спільним майном він діяв за згодою другого з подружжя, є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, тобто майном, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток та відчужується одним з подружжям.

Разом з тим, частки сторін на квартиру АДРЕСА_1 були визначені, при укладенні договору купівлі-продажу цієї квартири ОСОБА_1 діяв від імені своєї дружини на підставі довіреності від 08 серпня 2014 року, як представник власника Ѕ частки відчужуваного майна, а не від імені позивача, як другого з подружжя.

З урахуванням викладеного, на здійснення права спільної часткової власності на майно подружжя норми статті 65 СК України не поширюються, оскільки у такому випадку розпорядження майна відбувається згідно положень статті 358 ЦК України.

Таким чином, ОСОБА_1 зобов`язувався повернути одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Щодо поділу автомобіля, апеляційний суд при вирішенні позову у цій частині дійшов висновку про те, що автомобіль «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстровано 29 листопада 2013 року, був знятий з обліку та проданий згідно довідки-рахунку ААЕ №152080 від 20 червня 2015 року за 200 тис. грн за відсутності згоди позивача, яка має право власності на автомобіль, як спільне майно подружжя, тому з відповідача слід стягнути в користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля, що становить 100 тис. грн.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Апеляційний суд дослідив копію контракту № 08/33 між футбольним клубом «Карпати» та футболістом від 01 червня 2008 року, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні, та встановив, що відповідач працював з 01 червня 2008 року футболістом в цьому клубі за контрактом. Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. цього контракту йому було передбачено виплату заробітної плати у сумі 5 тис. грн в місяць, а також передбачена можливість отримувати за результатами своєї діяльності премії та інші винагороди. Також судом враховано, що з долученої до справи копії угоди про додаткові виплати від 27 липня 2010 року, оригінал якої також було оглянуто в судовому засіданні, укладеної між ТзОВ «Клуб професійного футболу «Карпати» та відповідачем, встановлено ОСОБА_1 як футболісту персональну надбавку до посадового окладу у розмірі 9 500 доларів США за умови його виступів за основний склад команди «Прем`єр-ліги» України «Карпати». Пунктом 2 даної угоди було також передбачено одноразову виплату до 03 серпня 2010 року в сумі 150 тис. доларів США.

На підставі оцінки вказаних доказів апеляційний суд дійшов висновку про те, що крім вказаних контракту та угоди, які мають зобов`язальний характер, відповідачем не подано суду жодного доказу на підтвердження отримання таких коштів, сплати податків і обов`язкових платежів з отриманого, і, відповідно, внесення в рахунок оплати придбання автомобілів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги частині поділу автомобіля зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик