Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/924/19

Провадження №2/377/161/20

10 червня 2020 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Малишенко Т.О., за участі секретаря судового засідання - Ахутіної А.А., розглянувши у залі суду в м.Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» - про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

УСТАНОВИВ:

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року.

Заочним рішенням 20 лютого 2020 року зазначений позов було задоволено частково.

Представник відповідача ТОВ «СОС КРЕДИТ» надав суду заяву про скасування заочного рішення.

Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року заочне рішення було скасовано, розгляд справи було вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

19 травня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі, просили суд в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зазначили, що ОСОБА_1 вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту від ТОВ «СОС КРЕДИТ», тобто позивач самостійно для себе визначив необхідний для себе обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з Фінансовою установою в договірні правовідносини на умовах, визначених Правилами. Посилалися на те, що процедура оформлення Договору про надання фінансового кредиту на сайті ТОВ «СОС КРЕДИТ» передбачає спочатку подачу клієнтом заявки про видачу коштів, в якій він вказує суму та кількість днів, на яку він хоче оформити договір. Після погодження Товариством видачу кредиту клієнт за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (який отримує за допомогою СМС-повідомлення відправленого на номер, який клієнт вказує при реєстрації на сайті) підписує Заяву-приєднання до Договору (оферти) про надання фінансового кредиту (далі Заява-приєднання), в якій передбачено те, що клієнт ознайомився з Договором про надання фінансового кредиту, Внутрішніми правилами надання ТОВ «СОС КРЕДИТ» коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, Паспортом кредиту, Згодою на обробку персональних даних та іншими нормативними документами та правовими актами, що регулюють порядок надання Послуг Товариством. Так як, позивач підписував Заяву-приєднання, то він повністю погодився з усіма умовами Договору про надання фінансового кредиту. Час заповнення заявки та оформлення кредитного договору на сайті Товариства не обмежений. Шрифт, яким надрукований договір середнього розміру і є повністю читабельним також так як договір в електронній формі, то позивач мав змогу збільшити зображення та більш детально ознайомитися з усіма документами, які йому надавалися для оформлення кредиту. Текст договору написаний в простій та доступній формі, що дозволяє без додаткових знань в галузі права зрозуміти всю суть договору та доданих до нього документів. На Сайті Фінансової установи є всі відповідні дозвільні документи та ліцензії від регулятора, що підтверджують факт здійснення діяльності з дотриманням вимог чинного законодавства. Зазначають, що ОСОБА_1 є клієнтом ТОВ «СОС КРЕДИТ» та уклав 3 договори кредитування з Фінансовою установою, та виконав усі його умови погодившись з усіма умовами в т.ч. відповідальністю за порушення зобов`язань по оплаті, сплативши відсотки за користування коштами, які були надані у кредит за такими договорами. Тобто позивач, маючи вже достатній досвід щодо укладення договорів та необмежену кількість часу для ознайомлення з умовами та порядком співпраці з Фінансовою установою самостійно визначив підходящу дату укладення Договору, а шляхом отримання від ТОВ «СОС КРЕДИТ» коштів, які були надані у кредит та внесення грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, повністю погодився з умовами Договору, сам Договір містить в собі усі істотні умови, відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи вищевикладені факти, повну цивільну дієздатність позивача, відповідність Кредитного Договору законодавчим актам та відсутність жодних підтверджень доводам позивача, позиція останнього щодо визнання деяких пунктів Договору недійсним та його розірвання є неаргументованою та невмотивованою.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом з матеріалів справи встановлено, що 17 липня 2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3402233 (далі Договір), копія якого долучена до матеріалів справи ( а.с. 9-14).

Відповідно до п. 1.1 Договору, ТОВ «СОС КРЕДИТ», яке є фінансовою установою на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 144 від 20 серпня 2015 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має Ліцензію на право здійснення діяльності з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у відповідності до статті 641 ЦК України шляхом розміщення цього документу «Договір про надання фінансового кредиту № 3402233 від 17.07.2018 року» в Системі на веб-сайті soscredit.ua направляє (робить) пропозицію укласти договір (оферту) згідно із статтею 634 ЦК України, статей 10, 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 1.2 Договору пропозиція набирає чинності з 17.07.2018 року та її чинність зазначається в Правилах про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

В пункті 1.3 Договору зазначено, що особою, якій адресована пропозиція, є ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Перед приєднанням до Договору клієнт зобов`язаний ознайомитися з умовами Договору та Правилами, та Паспортом кредиту. Якщо клієнт не згодний з умовами Договору, Правилами, Паспортом та/або вважає умови Договору, правил, Паспорту такими, що є явно обтяжливими для клієнта, клієнт не має права вчиняти дії, спрямовані на укладення та виконання Договору (п. 1.5 Договору).

Відповідно до п. 1.6 Договору після приєднання клієнта до Договору всі умови Договору є обов`язковими для Товариства і клієнта. Клієнт приєднується до запропонованого Договору в цілому. Клієнт не може запропонувати свої умови Договору.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що Договір вважається укладеним з моменту одержання Товариством відповіді про прийняття (акцепту) пропозиції в порядку, визначеному п. 1.8 Договору.

Згідно з п. 1.8 Договору відповідь клієнта про прийняття (акцепт) пропозиції надається шляхом надсилання електронного повідомлення Товариству, підписаного у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразовим ідентифікатором. При цьому одноразовий ідентифікатор передається Товариством як суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти Договір, Клієнту (іншій стороні електронного правочину) у текстовому повідомленні особам рухомого (мобільного) зв`язку на зазначений (на момент направлення пропозиції) клієнтом у своєму особистому кабінеті/ у системі номер мобільного телефону (телефонний номер мобільного (рухомого) зв`язку), та додається (приєднується) до електронного повідомлення від клієнта як особи, яка прийняла пропозицію.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що за цим Договором Товариство зобов`язується надати кредит клієнту у розмірі 3500 гривень, з оплатою по спадній процентній ставці, що вираховується в наведеному графіку в п. 3.1.1, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені цим Договором проценти.

За змістом п.3.2 Договору у разі прострочення строку повернення кредиту, передбаченого цим Договором, з четвертого дня прострочення Кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком, за яким відсоткова ставка збільшується до 3 % від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, починаючи з першого дня прострочення.

Видача (надання) Товариством кредиту клієнту за цим Договором провадиться протягом одного операційного дня з моменту укладення цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта, операції за яким можуть здійснюватись з використанням платіжної картки, реквізити якої зазначені клієнтом у платіжному фреймі, та, яка визначена клієнтом у якості основної платіжної картки (п. 4.1 Договору).

Згідно з п. 4.2 Договору клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 16.08.2018 року шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 14 цього Договору, або у разі зміни банківських реквізитів Товариства, про що Товариство повідомляє у порядку, передбаченому пунктами 13.10, 13.12 цього Договору, - шляхом зарахування за новими банківськими реквізитами Товариства. Для зручності клієнта, Товариство має право розміщувати на веб-сайті/у системі інформацію про способи повернення кредиту та здійснення інших платежів за цим Договором.

Згідно з роз`ясненнями, що викладені в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України та іншим нормативно-правовим актам. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Також, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Положення ч.2 ст.215 ЦК України щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України ). По своїй суті правочин це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини.

Як встановлено в ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину), правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію).

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору.

Тому, доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до ТОВ «СОС КРЕДИТ» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи ОСОБА_1 про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються самим змістом договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не вперше звернувся до відповідача ТОВ «СОС КРЕДИТ» з метою отримання кредитних коштів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203,215,230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи позивача про те, що кредитний договір №3402233 від 17.07.2018 року було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч частині 2 статті 11, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема: про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язанніми споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержувати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, в пункті 13.9.7. кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року, підписаного позивачем ОСОБА_1 , прямо зазначено, що позичальнику відомі права передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та він повідомлений Товариством про свої права і отримав від Товариства інформацію у повній відповідності (обсязі, формі) до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та інших законів та підзаконних актів України. Згідно з п.13.9.8. позичальник підтверджує, що на момент укладення цього договору він не має підстав вважати свої права порушеними.

Крім того, згідно п. 13.9. договору №3402233 від 17.07.2018 року, Уклавши цей договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися усіх умов Правил та Договору та до укладення Договору ознайомився з паспортом кредиту; не вважає умови цього Договору несправедливими, невигідними/вкрай невигідними для себе. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «СОС КРЕДИТ» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на веб-сайті soscredit .ua.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до ТОВ «СОС КРЕДИТ» з заявкою на отримання кредиту та, підписавши договір, ОСОБА_1 засвідчив той факт, що він обізнаний з Правилами, які включають в себе і умови кредитування.

За тридцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 4760,00 гривень, про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в графіку розрахунку.

Прогнозувати можливе порушення ОСОБА_1 умов договору та обраховувати обсяг кредитного зобов`язання, виходячи з більш тривалого періоду користування кредитними коштами, ніж визначено договором, у відповідача ТОВ «СОС КРЕДИТ» не було підстав.

Також суд критично оцінює посилання позивача на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пункті 3.3. та 3.5. оскаржуваного Договору, оскільки вказаними пунктами встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Доводи позивача про те, що умови кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів становить більше 100%, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, з оплатою по спадній процентній ставці та була йому відома в момент укладення договору, в той час як обраховувати та застосовувати річну ставку у кредитора не було підстав, виходячи з незначного строку кредитування.

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору №3402233 від 17.07.2018 року існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено.

В позовній заяві позивач зазначає також про недійсність п.13.8.7 Договору, посилаючись на порушення відповідачем положень, встановлених п.п.5,11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних».

Статтею 1 Закону України Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що володільцем чи розпорядником персональних даних можуть бути підприємства, установи і організації усіх форм власності, органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, фізичні особи - підприємці, які обробляють персональні дані відповідно до закону.

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних.

Відповідно до п.11 ч. 2 ст. 8 вказаного Закону суб`єкт персональних даних має право відкликати згоду на обробку персональних даних.

Пунктом 13.8.7 Договору визначено, що укладаючи цей Договір, клієнт надає свою згоду/дозвіл на обробку Товариством всіх персональних даних клієнта, що включає в себе вчинення будь-яких дій та/або сукупності дій, що пов`язані зі збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням персональних даних клієнта, в тому числі передачу персональних даних будь-яким третім особам (зокрема, але не виключно особам, що є нерезидентами та/або знаходяться за межами території України) відповідно до мети обробки персональних даних клієнта, а саме - забезпечення реалізації визначеної у Статуті Товариства господарської діяльності; збір, надання, використання та поширення будь-яким чином інформації, що вказана в цьому пункті, через Бюро, та розкриття інформації щодо клієнта, яка містить конфіденційну інформацію. При цьому зберігання персональних даних клієнта може здійснюватись Товариством без обмеження строку. Крім того, згода клієнта на обробку персональних даних клієнта, що надана клієнтом відповідно до цього пункту, не вимагає від Товариства повідомляти клієнта про передачу персональних даних клієнта третій особі.

Таким чином, позивач, підписуючи електронним підписом спірний договір, погодився з пунктом 13.8.7 Договору та надав згоду на обробку його персональних даних відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних». За таких умов посилання позивача на недійсність кредитного договору в цій частині є безпідставними.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «СОС КРЕДИТ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», роз`ясненнями, що викладені в пунктах 2,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 12, 13, 51, 76, 77, 78,81, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ» - про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Славутицький міський суд Київської області. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СОС КРЕДИТ», , юридична адреса: м. Київ, вул. Почайнинська, буд. 23.

Суддя Т. О. Малишенко