ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5913/20 Справа № 212/1298/20 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1298/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року, яке ухвалено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 квітня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2020 року позивачка ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`ю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримала професійне захворювання, у зв`язку із чим, висновком МСЕК від 11.03.2014 року, їй первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20 % - ХОЗЛ з 24 лютого 2014 року безстроково.

Висновком МСЕК від 16.01.2020 року, при повторному огляді, ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55 % - ХОЗЛ з 08 січня 2020 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково.

Вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням їй спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просила суд стягнути на її користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 151 250,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судові витрати у розмірі 1000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити його розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивачка не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивачка, внаслідок отриманого професійного захворювання, втратила 55 % професійної працездатності та її визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково, що свідчить про неможливість повного одужання. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що на підприємстві відповідача позивачка працювала у шкідливих умовах праці всього 3 роки 7 місяців, коли працювала гірничим нормувальником. У інший період її роботи на підприємстві відповідача, умови праці були нормальними та не впливали на втрату професійної працездатності.

Крім того, на думку відповідача, суд не зазначив та не врахував, що позивачка працювала у СПК «Кривбасшахтопроходка» з 10.1980 року по 04.1992 року у шкідливих умовах праці.

Вважає, що судом першої інстанції стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала з 16.10.1980 року по 02.04.1992 року гірничим нормувальником Шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка», та з 02.04.1992 року по 05.03.2003 року - начальником відділу організації праці та заробітної плати Шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка». З 06 березня 2003 року по 31 травня 2019 року працювала на різних посадах ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», а саме: дільничим гірничим нормувальником з 06.03.2003 року по 20.10.2006 року, інженером з організації та нормуванню праці з 23.10.2006 року по 01.09.2010 року, начальником служби організації праці та мотивації персоналу Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання з 01.09.2010 року по 02.05.2019 року, начальником служби відділу організації праці і мотивації персоналу комбінату (а.с. 8-10).

31.05.2019 року позивачка була звільнена за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст. 38 КЗпП України (а.с.8-10).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 075 від 21.01.2014 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). ЛН першого-другого ступеня. ( а.с. 23,23-зворот).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність професійного характеру захворювання Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 2143 від 17.12.2019 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої-третьої стадії (пиловий бронхіт другої-третьої ст., емфізема легень другої-третьої стадії). Група С. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК - першої стадії ( а.с. 35,35-зворот).

Згідно пункту 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 лютого 2014 року, професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за таких обставин: працюючи дільничним гірничим нормувальником в підземних умовах шахти, забезпечувала правильне нормування, оплату праці, мотивацію персоналу підземних дільниць, проводила вивчення витрат робочого часу шляхом хронометражних спостережень протягом робочої зміни гірників, систематично контролювала виконання робітниками норм вироблення та робочого часу.

При цьому, внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавши місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничого обладнання, підпадає під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 21.01.2014 № 075 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 10.1980 - 04.1992 - гірничий нормувальник шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка», 04.1992 -03.2003 - начальник відділу організації праці та заробітної плати шахтобудівельного управління № 2 треста «Кривбасшахтопроходка».

Згідно пункту 17 вищевказаного Акту, причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці дільничого гірничого нормувальника, пов`язаного з підземними роботами, за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони, відносяться до 3 класу 2 ступеня. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксину пилу від 10% до 70% - 4,7 мг/м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3 (а.с. 11-12-зворот).

У пункті 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 лютого 2014 року зазначено, що в зв`язку з закінченням роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих виробничих факторів ПАТ «Кривбасзалізрудком» 20.10.2006 року та враховуючи попередню роботу впродовж більше 26 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановити неможливо.

Висновком МСЕК від 11.03.2014 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 20 %, з 24 лютого 2014 року безстроково (а.с.13,13-зворот).

Висновком МСЕК від 16.01.2020 року, при повторному огляді, ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55 % - ХОЗЛ з 08 січня 2020 року, визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково (а.с.13,13-зворот).

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачці, у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням, моральної шкоди відповідачем, з вини якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 лютого 2014 року, причиною професійного захворювання позивачки є багаторічна праця позивачки в умовах запиленості повітря робочої зони.

Отже, роботодавець ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час роботи позивачки допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком», про те, щосуд першої інстанції не зазначив та не врахував, що позивачка працювала у СПК «Кривбасшахтопроходка» з 10.1980 року по 04.1992 року у шкідливих умовах праці, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 лютого 2014 рокузазначено, що підставою для встановлення професійного характеру захворювання також стала праця позивачки в шкідливих умовах на підприємстві відповідача.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, роботу позивачки тільки на підприємстві відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» в умовах впливу шкідливих факторів, впродовж 03 років 07 місяців, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 55% та визнання позивачки особою з інвалідністю третьої групи, безстроково, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг, як позивачки так і відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Посилання позивачки, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.

Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 55% та визнання її особою з інвалідністю третьої групи, безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (100 000,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційних скарг відсутні, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: