КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5951/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю слідчих,

встановила:

у грудні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Держави України на його користь моральну шкоду, завдану бездіяльністю слідчих Шевченківського управління поліції ГУ НП в м. Києві у розмірі 1 000 000грн шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1996 року працював техніком І категорії та слюсарем у Київському національному університеті ім. Т.Г. Шевченка та був звільнений з порушенням трудового законодавства.

29 липня 2015 року за фактом незаконного звільнення з роботи слідчим Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження за № 0008857 про вчинення посадовими особами Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Однак, слідчі Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві безпідставно неодноразово виносили постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва.

Також позивач стверджував, що з моменту внесення до ЄРДР відомостей про вищезазначене кримінальне провадження, слідчими не було проведено жодних слідчих дій та не виконано низку ухвал слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва. Крім того, слідчим відділом Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві здійснюється розслідування злочину, вчиненого посадовими особами КНУ ім. Т.Г. Шевченка за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, внесеного 2 лютого 2017 року до ЄРДР за № 0001257.

Однак, у вказаному провадженні, слідчим Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві не було вчинено низку слідчих дій та не виконано ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва, а 12 травня 2018 року слідчим ОСОБА_2

винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0001257.

Позивач зазначав, що внаслідок протиправної бездіяльності співробітників Шевченківського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві, які не реагують на його клопотання, не проводять слідчих дій, не виконують ухвали слідчих суддів, йому було спричинено моральну шкоду, розмір якої він оцінив в 1 000 000грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач зазначає про помилковість висновків суду щодо не доведення причинно-наслідкового зв`язку між завданою моральною шкодою та бездіяльністю слідчих, оскільки під час тривалого проведення досудового розслідування кримінальних проваджень, слідчими не здійснено необхідного комплексу дій, що створило для нього процесуальну невизначеність, неможливість захисту порушених прав, необхідність вживати додаткових зусиль для організації відновлення своїх прав, що в свою чергу завдало моральної шкоди та принизило його честь та гідність.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві просить відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки позивачем не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями слідчих і заподіяною йому шкодою, не підтверджено належними доказами розмір завданої моральної шкоди, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в місті Києві просить відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.52-54 т.2), у судове засідання своїх представників не направили, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела його у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - адвоката Бордунової Н.О., які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами підтверджено, що 29 липня 2015 року за фактом незаконного звільнення позивача слідчим Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0008857 за фактом вчинення посадовими особами Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України.

14 вересня 2016 року ОСОБА_3 листом заступника Київської місцевої прокуратури № 10 повідомлено, що досудове розслідування проводиться з порушенням вимог ст. 2, 28, 39 КПК України щодо додержання розумних строків розслідування, всебічного, повного та неупередженого встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, а слідчому надані письмові вказівки про проведення слідчих дій з метою повного встановлення обставин справи.

27 вересня 2016 року заступником начальника відділу слідчого управління Головного управління національної поліції в місті Києві надані вказівки начальнику слідчого відділу Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві стосовно вчинення необхідних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні.

25 листопада 2016 року слідчий Арсенюк В.Я. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0008857, яка була скасована ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 19 грудня 2016 року.

У листі заступника начальника слідчого управління Головного управління національної поліції в місті Києві від 28 березня 2017 року на адресу начальника слідчого відділу Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві зазначено про неналежну організацію досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008857 та необхідність вжиття вичерпних заходів для всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин справи.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 3 травня 2017 року у зв`язку із зволіканням слідчого у проведенні слідчих та процесуальних дій, необхідних для завершення слідства, відсторонено слідчого ОСОБА_4 від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0008857.

3 травня 2017 року кримінальне провадження передано слідчому ОСОБА_6, який постановою від 27 лютого 2018 року закрив кримінальне провадження.

При цьому, 22 червня 2017 року, 14 серпня 2017 року, 5 вересня 2017 року, 21 вересня 2017 року, 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до слідчого ОСОБА_6 з клопотаннями про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, які залишились без розгляду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року зобов`язано слідчого ОСОБА_6 розглянути клопотання позивача про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0008857.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року постанова слідчого ОСОБА_6 від 27 лютого 2018 року про закриття кримінально провадження №0008857 скасована.

20 січня 2018 року Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві за ухвалою слідчого судді внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000631 за ознаками злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 367 КК України, за фактом неналежного виконання своїх обов`язків слідчим ОСОБА_6 . при розслідуванні кримінального провадження № 0008857, яке у подальшому неодноразово закривалося постановами слідчих Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві, які у подальшому скасовувалися ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва.

25 червня 2016 року внесено відомості до ЄРДР за повідомленням державного виконавця Мілоцького О.Г. та відкрито кримінальне провадження № 7980 за ознаками злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 382 КК України стосовно навмисного невиконання рішення суду ректором КНУ ім. Т. Шевченка.

18 січня 2018 року Шевченківським УПГУНП в м. Києві за ухвалою слідчого судді відкрито кримінальне провадження № 0000538 за ознаками злочину, передбаченого за ч. 1 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання своїх обов`язків слідчим ОСОБА_7 при розслідуванні кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0007980 від 25 червня 2016 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного м. Києва від 19 січня 2018 року зобов`язано слідчого ОСОБА_7. розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 грудня 2017 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0007980 від 25 червня 2016 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного м. Києва від 5 лютого 2018 року зобов`язано слідчого Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, вчинене за ч. 1 ст.382 та ч. 1 ст. 367 КК України стосовно слідчого ОСОБА_7.

Згідно витягу з кримінального провадження №0001257, 2 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 про вчинення посадовими особами КНУ ім. Т. Шевченка злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, внесено відомості до ЄРДР.

12 травня 2018 року слідчим ОСОБА_2 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001257 від 02.02.2017 року, яка була скасована ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 9 серпня 2018 року встановлено слідчому Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_2 процесуальний строк 1 місяць для виконання вказівок прокурора у кримінальному провадженні № 0001257.

Відомостей про виконання ухвали суду матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями слідчих під час проведення досудового розслідування, не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік

яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Наведені норми встановлюють імперативне правило, за змістом якого відповідальність за протиправну бездіяльність органів державної влади, їх посадових та (або) службових осіб несе держава Україна.

Невиконання обов`язків органів державної влади, їх службових та (або) посадових осіб, зокрема, і шляхом бездіяльності, є підставою для настання відповідальності, одним із видів якої є покладення на державу цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану переліченими суб`єктами.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

У даній справі підлягали встановленню обставини дотримання органами досудового розслідування вимог чинного кримінально-процесуального законодавства щодо порядку та строків досудового розслідування і результатів його закінчення.

З наданих позивачем доказів вбачається, що з моменту внесення 29 липня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження № 0008857 і до звернення до суду з даним позовом, досудове розслідування не закінчено, а контролюючими органами неодноразово слідчим Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у м. Києві надавалися вказівки про необхідність здійснення слідчих дій та зверталася увага на бездіяльність слідчих та зволікання з проведенням досудового розслідування.

Крім того, позивачем надані документи у підтвердження того, що слідчими суддями

Шевченківського районного суду м. Києва неодноразово бездіяльність слідчих у вказаному кримінальному провадженні визнавалася неправомірною, а постанови про закриття кримінального провадження скасовувалися.

Ні у відзиві на позовну заяву, ні у відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції у місті Києві не зазначало на якій стадії досудового розслідування перебуває кримінальне провадження, не повідомляло суд, які саме слідчі дії були виконані за час досудового розслідування, а також які причини такого тривалого досудового розслідування (більше, ніж 4 роки).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем була доведена, а відповідачами не спростована, неправомірна бездіяльність слідчих Шевченківського управління поліції УП ГУ НП у місті Києві при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008857.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що у результаті тривалої бездіяльності слідчих він позбавлений можливості захистити свої порушені права, так як звертаючись до уповноваженого органу сподівався на встановлення винної особи або на закриття кримінального провадження у разі не встановлення такої винної особи.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях.

Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цюскаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом

надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01) . Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Під час судового розгляду встановлені факти, що свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є надто складною. Розслідування триває майже 5 років і за такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, або з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Якщо досудове розслідування не досягло своєї мети з причини бездіяльності органів досудового розслідування, то за таку бездіяльність має нести відповідальність держава, оскільки така бездіяльність зумовила незахищеність прав потерпілого, який потребував такого захисту, а, відтак, у свою чергу, порушили його права.

Саме у цьому і вбачається причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та спричиненою шкодою, необхідний для притягнення до відповідальності, а відтак і з визначенням розміру такої шкоди.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обґрунтовуючи завдання йому моральної шкоди, позивач посилався на те, що у зв`язку із неправомірною бездіяльність органу досудового розслідування він тривалий час не може отримати справедливого захисту своїх порушених прав, вимушений постійно звертатися до суду, щоб зобов`язати слідчих виконувати свої посадові обов`язки, внаслідок чого змінився звичайний уклад його життя, він втратив почуття захищеності, віри в справедливість.

Вказані обставини були доведені позивачем наданими суду першої інстанції доказами та не спростовані відповідачами, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не було надано доказів заподіяння йому моральної

шкоди бездіяльністю слідчих.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у 1 000 000грн.

Однак, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав та з врахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що стягненню на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 10 000грн, що буде справедливою сатисфакцією за завдану позивачу моральну шкоду.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та позовної заяви, звільнення позивача від сплати судового збору за подання даного позову і апеляційної скарги відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в місті Києві, як органу, бездіяльністю якого завдано моральну шкоду, у сумі 704грн 80коп. за подання позовної заяви та 1057грн за подання апеляційної скарги, а всього 1 752грн у прибуток держави.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у відшкодування моральної шкоди 10 000грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40108583, яке знаходиться у м. києві, вул. Володимирська, 15, у прибуток держави судовий збір у розмірі 1 762грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк