Справа № 361/6830/17
Провадження № 2/361/304/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 червня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді - Селезньової Т.В., при секретарі Лопатинській С.А., розглянувши в місті Бровари цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступник Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» у позові, поданому 08.11.2017р., просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту № 72/03-7, укладеним 29.05.2007р. між ним і відповідачем, в сумі 201993,69 грн., в тому числі заборгованість за кредитом станом на 23.01.2017р. 147633,49грн., за відсотками 32447,79грн., інфляційні втрати за кредитом 18897,07грн., інфляційні втрати за відсотками 3015,34грн., мотивуючи тим, що позивач видав відповідачу кредит, відповідач кредит отримав, але допустив прострочення в платежах згідно графіку, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість по тілу кредиту, по сплаті відсотків; крім того позивач просив стягнути інфляційні втрати за неповернутим кредитом і відсотками. Позивач послався на систематичне порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, на своє право вимагати дострокового повернення кредиту, про направлення ним позичальнику вимоги про усунення порушення (дата не зазначена). Позивач послався на ст.ст.1049, 1054 ЦК України, а також на ст.ст.11, 509, 525, 526, 549, 550 ЦКУ.

18.05.2018р. у цивільній справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 суд ухвалив заочне рішення про стягнення з відповідача вказаної суми.

Ухвалою від 01.03.2019р. суд задовольнив заяву відповідача про перегляд заочного рішення і скасував заочне рішення, виходячи з того, що відповідачем подані докази, які мають значення для розгляду справи.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилався, зокрема, на те, що раніше вже було ухвалено рішення Третейського суду за позовом позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тому самому договору кредиту, за даним рішенням третейського суду був виданий судом виконавчий лист, і є відкрите виконавче провадження, але позивач у позовній заяві такі обставини приховав.

Відповідач подав відзив, у якому позов не визнав, пославшись на таке:

20.12.2013р. Постійно діючим Третейським судом при асоціації українських банків було ухвалено рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тому самому договору кредиту в сумі 243323,33грн., з яких 236953,37грн. - заборгованість по кредиту, 3899,85грн. заборгованість по процентам (нарахована на 24.07.2013р.), 2415,82грн. - пеня, 54,29грн. - інфляційні втрати. За даним рішенням третейського суду Дніпровським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист, який стягувачем пред`явлений до виконання та за ним є відкрите виконавче провадження, тобто з відповідача двічі стягнуто одну і ту саму заборгованість за тим самим кредитом;

нараховані станом на день звернення позивача до третейського суду відсотки вже стягнуті рішенням третейського суду, тому відсутні підстави для повторного стягнення вказаних відсотків;

з моменту ухвалення третейським судом рішення про стягнення суми кредиту у кредитора припинилось право нараховувати проценти за умовами договору на час дії договору; тому на думку відповідача відсутні підстави для подальшого (після ухвалення третейським судом рішення) нарахування відсотків, передбачених договором, а інших вимог, що стосуються відсотків, та нарахування їх з інших підстав позивач не заявив;

кредитор використав своє право вимоги про дострокове повернення кредиту, надане йому договором у разі прострочення боржника, і тим самим змінив умови договору щодо строку виконання зобов`язання, і такий строк визначений днем вимоги та зверненням до третейського суду з позовом;

крім того, відповідач подав заяву про застосування позовної давності, виходячи з того, що позовна давність почала свій перебіг з пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та визначення дати дострокового повернення кредиту, і відповідно позивачем строк позовної давності пропущений;

відповідач не визнав вимоги про стягнення інфляційних втрат на заборгованість по кредиту та відсоткам, оскільки відсутні підстави для стягнення у даному рішенні кредиту і відсотків; крім того, сама сума боргу по відсоткам, для нарахування яких позивач підстав не мав, визначена неправильно; вимоги про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення третейського суду не заявлені і не можуть розглядатись в даній справі.

Відповіді на відзив позивач не подав, і наведені у відзиві факти та обставини позивач не спростував, ніяких доказів на спростування поданих відповідачем доказів позивач з своєї сторони не надав.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності і врахувати наявність рішення третейського суду, підтримав доводи, наведені у відзиві.

Представник позивача, з,явившись в судове засідання, позво підтримав, пояснив, що вказане відповідачем рішення третейського суду дійсно існує, але воно не виконане. Позивач вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки банк не надсилав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту. Також позивач пояснив, що відповідач перестав сплачувати за договором кредиту ще до 2013 року. Представник позивача не зміг надати пояснень, чому в позовній заяві ним не вказано про існування рішення третейського судку, щодо його пред`явлення до виконання та результатів його виконання, а також не зміг надати більш-менш зрозумілих і конкретних пояснень з приводу нарахування тих сум, які позивач просить стягнути, та з приводу наданого розрахунку. Після оголошеної перерви для підготовки представник не з,явився.

Ухвалою від 05.03.2020р. за заявою АТ «Альфа банк» суд замінив первісного позивача на його правонаступника АТ «Альфа Банк» (у зв`язку з припиненням юридичної особи АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк»).

Представник нового позивача подав заяву про підтримання позову і розгляд справи у його відсутності, будь-яких пояснень як за позовом так і щодо обставин, викладених у відзиві, не надав.

Вислухавши учасників справи, дослідивши надані ними докази як окремо так і сукупності, суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини, і зробив такі висновки:

З анкети позичальника від 21.05.2007р., договору кредиту № 72/03-7 від 29.05.2007р. встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк» (банк-кредитор) і ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит у сумі 33005 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12,5% річних, строком до 28 травня 2014 року, на умовах щомісячної сплати процентів і повернення частини кредиту згідно графіку, призначення кредиту - для оплати придбаного автомобіля марки TOYOTA PRADO 4.0 (п.1.1,1.2 договору). Згідно п. 3.3.9 позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими санкціями.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи АКБ «Укрсоцбанк» 14.06.2010р. змінено назву на ПАТ «Укрсоцбанк».

25 грудня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем був укладений договір про внесення змін до договору кредиту № 72/03-7 від 29.05.2007р., яким змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 20594,86 доларів США разом з нарахованими та простроченими процентами в сумі 9689,46 доларів США в гривню за курсом 8,05 грн. за 1 долар США, що станом на дату укладення цього договору становило 243788,78грн. Зміна валюти кредиту відбулась шляхом рефінансування наявної заборгованості за договором кредиту на дату укладення цього договору про внесення змін (п.1.1 договору про внесення змін).

Відповідно до п.1.3 договору про внесення змін в результаті рефінансування заборгованості за договором кредиту (окрім нарахованих пені і штрафів) з дати укладення договору про внесення змін заборгованість по кредиту склала 243788,78грн., а заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими на дату укладення договору про внесення змін вважалась погашеною. Відповідно до п.1.4 погашення зазначеної у п.1.3 заборгованості здійснюватиметься з графіком, який є додатком 1 до договору про внесення змін, в наступному порядку: до 05 числа (включно) кожного місяця, починаючи з січня 2013 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 24 грудня 2015 року (включно), на умовах, визначених договором кредиту з урахуванням положень договору про внесення змін. Згідно із п.1.5 сторонами досягнуто згоди щодо встановлення фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 12% річних. Інші суттєві умови договору кредиту № 72/03-7 від 29.05.2007р. залишені без змін, також сторонами встановлено, що договір про внесення змін від 25.12.2012р. є невід`ємною частиною договору кредиту № 72/03-7 від 29.05.2007р.

Позивач надав суду Вимогу про усунення порушень, яку він відправив ОСОБА_1 ,згідно долученої квитанції 26.10.2017р., в якій повідомив про борг на 23.01.2017р.: за кредитом - 147633,49грн.; за відсотками - 32447,79 грн.; інфляційні втрати за неповернутим кредитом 18897,07 грн.; інфляційні втрати за неповернутими відсотками 3015,34грн., і вимагав сплатити борг протягом 3 днів з отримання даної вимоги, попереджав про подальше звернення до суду з позовом.

Відповідач надав такі докази:

20.12.2013р. у справі № 1260/13 постійно діючий третейський суд при асоціації українських банків ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 29.05.2007р. №72/03-7. Стягнуто 243323.33грн., з яких 236953,37грн. - заборгованість по кредиту, 3899,85грн. заборгованість по процентам (нарахована на 24.07.2013р.), 2415,82грн. - пеня, 54,29грн. - інфляційні втрати.

Дніпровським райсудом за даним рішенням третейського суду 9.04.2014р. видано виконавчий лист № 755/6314/14-ц;

22.01.2019р. виконавцем Говоровим відкрито виконавче провадження ВП№ 58161010.

Згідно постанови приватного виконавця Говорова від 23.01.2019р. у даному виконавчому провадженні (відкритому на виконання рішення третейського суду) звернуто стягнення на зарплату боржника ОСОБА_1 ; винесено постанову про оголошення розшуку майна боржника (автомобіль Тойота прадо, звернуто стягнення на даний автомобіль, реалізація з торгів.

Дане виконавче провадження не закрите.

Як зазначає відповідач і як видно з наданої позивачем довідки про сплату позичальником, - відповідач за даним договором і відповідно на виконання вказаного рішення третейського суду, яким стягнуто борг по кредиту і борг по процентам, сплатив за період з 18.06.2013р. по 9.04.2015р. всього 159600 доларів, з них борг по кредиту 96155,29доларів, проценти 63444,71долари, з яких один платіж від 18.06.2013р. (передує зверненню позивача до третейського суду з позовом про стягнення): 20000грн., з них на погашення кредиту 6835,41 доларів, і процентів 13164,59доларів.

Як видно з даної довідки - інші платежі здійснені 17.04.2014р., 13 та 20 травня 2014р., 11.06.2014р., 28.07.2014р., 20.08.2014р, 18.09.2014р, 13.11.2014р, 24.12.2014р, 12.03.2015р., 9.04.2015р., тобто після рішення третейського суду.

Як видно з довідки банку, виданої клієнту ОСОБА_1 щодо платежів за договором кредиту, (а.с.169) ним за вказаним договором кредиту банку сплачено: проценти з 17.04.2014р. по 9.04.2015р. 50280,12грн., кредит в період з 28.07.2014 по 9.04.2015 89319,88грн.

Згідно ст.627 ЦК - сторони є вільними в укладанні договору.

Згідно ст.638, ст..639 ЦК - якщо сторони досягли домовленості і уклали договір, в якому передбачені певні зобов`язання, то вони мають виконуватись і вважатись такими, що момент домовленості настав.

Згідно ч.1ст.631 ЦК- строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки у відповідності з договором.

Згідно ст.615 ЦК - не припустима одностороння відмова від зобов`язання.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно ст.1046 ЦКУ (Договір позики) - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 2. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.1054 ЦКУ (Кредитний договір) - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Факт укладення кредитного договору і прийняття позичальником всіх умов його кредитування підтверджується наявністю підписів відповідача у договорі, графіку, анкеті позичальника, договорі про внесення змін до договору кредиту.

Договір відповідає вимогам закону щодо його письмової форми та щодо визначення всіх істотних умов договору. З моменту укладення договору про внесення змін до договору кредиту (25.12.2012р.) сторони змінили істотні умови договору - визначили кінцевий строк повернення кредиту - до 24.12.2015р., встановили графік повернення кредиту і сплати відсотків, визначили розмір наявної заборгованості по кредиту, процентну ставку валюту кредитування.

Саме на таких умовах сторони договору мають виконувати свої зобов`язання та наділені певними правами.

Виходячи з того, що позивач вже звертався до третейського суду з позовом про стягнення боргу по кредиту і по процентам, і ухвалено рішення про стягнення, то відсутні підстави для повторного стягнення того самого боргу.

Виходячи з наданих доказів, можна встановити , що третейський суд у своєму рішенні стягнув всю заборгованість по кредиту (як прострочену так і строкову) достроково. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного:

за додатковим договором від 25.12.2012р. визначено борг по кредиту в сумі 243788грн., строк повернення 24.12.2015р.;

з графіку повернення кредиту в додатковому договорі від 25.12.2012р. видно, що позичальник повинен був би повертати кредит рівними частинами по 6771,91грн. щомісячно з січня 2013р. по останній платіж в грудні 2015р. ; тобто на липень 2013р. простроченими могли бути лише платежі за шість місяців (січень-червень2013року) , тобто сума 40731,46грн. (і то у разі абсолютної відсутності платежів з сторони позичальника);

позивач у третейському суді в 2013році просив стягнути борг по кредиту станом на 24.07.2013р. в сумі 236953грн., тобто фактично всю суму кредиту. (незначна різниця в сумі близько 6000грн. логічно може пояснюватись частковим поверненням позичальником тіла кредиту ще до подання позивачем позову до третейського суду);

згідно довідки про оплату (а.с.13) позичальник сплатив кредит 6835,41 18.06.2013р., тобто до подання позову третейському суду. - Даний платіж логічно пояснює зменшення суми боргу по кредиту, яку просив стягнути позивач. (Принаймні розмір боргу по кредиту, який стягнутий у рішенні третейського суду, однозначно є більшим за прострочену заборгованість по кредиту, якщо виходити з графіку погашення кредиту до грудня 2015року.)

У позові , що розглядається в даній цивільній справі, позивач просить стягнути борг по кредиту 147633грн., тобто - арифметично і логічно - частину тої суми заборгованості, яка вже стягнута рішенням третейського суду.

Тому посилання позивача, що в даному позові він просить стягнути іншу заборгованість, не відповідають дійсності. Принаймні позивач не надав конкретних пояснень чи доказів з цього приводу , а сукупністю доказів доведено інші обставини.

Таким чином, відсутні законні підстави для повторного стягнення тої самої суми кредиту.

Посилання позивача на те, що вказане рішення третейського суду не виконане і тому він має право на подання вказаного позову і є підстави для ухвалення рішення про стягнення вказаних сум, - є такими, що суперечать чинному законодавству. У разі не виконання рішення, за яким до того ж виданий виконавчий документ, - існує інший спосіб захисту порушених прав, і таке рішення підлягає примусовому виконанню в межах процедури, встановленої законом «Про виконавче провадження», але це не є підставою для повторного звернення до суду з позовом про стягнення тої самої суми і для ухвалення рішення про повторне стягнення того самого боргу.

Тому в цій частині вимог позов є необгрунтованим і задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення відсотків, то суд виходить з наступного:

В рішенні третейського суду стягнуті відсотки, нараховані на 24.07.2013р. в сумі 3899грн.;

В даному позові позивач просить стягнути відсотки, нараховані за весь період , в тому числі і за той період, за який відсотки вже стягнути рішенням третейського суду. -

З наведених вище причин відсутні законні підстави для стягнення відсотків, які були нараховані до серпня 2013року.

Крім того, з урахуванням наступних платежів позичальником дана сума боргу є меншою, але конкретно позивачем вона не визначена.

Щодо нарахування і стягнення відсотків, за період після рішення третейського суду і до подання даного позову, то суд виходить з наступного:

Пред`явивши вимогу про дострокове стягнення кредиту, позивач як сторона договору за умовами договору змінив кінцевий строк повергнення кредиту, і така дата визначається вказаною вимогою. Сторони не надали суду змісту такої вимоги і відомостей щодо дійсного відправлення позивачем відповідачу вимоги, яка б передувала зверненню до третейського суду, а також відомостей про дату виконання вимоги боржником. Разом з тим, у будь-якому випадку, або якщо була така вимога, або у разі якщо її не було - тоді такою вимогою слід вважати подання позову третейському суду.

Оскільки кредитор змінив строк виконання позичальником грошового зобов`язання , то саме з настання даної дати грошове зобов`язання позичальника (по поверненню всього кредиту і сплаті всіх нарахованих за період користування кредитом процентів) вважається простроченим.

Позивач просить стягнути з відповідача проценти за умовами договору, визначені на час користування кредитними коштами в межах строку, визначеного договором, тобто до кінцевої дати повернення кредиту. Договір як основний так і додатковий, укладені між сторонами, не містять умови щодо нарахування процентів після настання строку повернення кредиту. Тому відсутні підстави для нарахування і стягнення відсотків за користування кредитними коштами за ставкою, визначеною в договорі, в період після заново визначеної кредитором дати дострокового повернення кредиту.

Такої думки дотримувався і Верховний Суд у його постанові від 04.07.2018р. у справі №310/11534/13-ц.

Позивач не заявив інших позовних вимог та зокрема щодо нарахування процентів за іншими умовами договору чи закону, тому це є поза межами розгляду даного позову.

За нормами матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини, позивач мав би право вимагати сплати відсотків, нарахованих в період з 24.07.2013р. по дату рішення третейського суду 20.12.2013р. (тобто сума процентів ,за період, що не увійшов у рішення третейського суду).

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення даного боргу по процентам, виходячи з того, що позивач пропустив строк позовної давності за даними вимогами. При цьому суд виходить з наступного:

Згідно ст.256 ЦКУ позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.262 ЦКУ заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно ст.267 ЦПК, ч.4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як видно з договору і з додаткової угоди (договору про внесення змін до договору кредиту)- встановлено кінцевий строк виконання грошового зобов`язання позичальником 24.12.2015р.

Крім того, встановлено конкретний графік сплати кредиту і відсотків.

Перебіг позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості за договором кредиту для позивача розпочався з дати, коли позичальник не сплатив черговий передбачений графіком платіж по кредиту і по відсоткам.

Подаючи позов 8.11.2017р., позивач пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення з позичальника сум, які ним прострочені - не сплачені за графіком до 8.11.2014р. , тобто і вказаної суми процентів, нарахованих за період з липня по грудень 2013року.

Оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності, і її пропуск є самостійною підставою для відмови у позові, а також виходячи з того, що позивач не довів наявності у нього поважних причин пропуску строку позовної давності, - тому у будь-якому випадку в цій частині вимог є підстави для відмови у позові.

Позивач не заявив вимог про нарахування та стягнення процентів за ч.2 ст.625 ЦК, тому це не є предметом розгляду за даним позовом в межах даної справи.

Таким чином, у позові як про стягнення боргу по кредиту, так і про стягнення процентів, слід в цілому відмовити.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто вказані правила і наслідки можуть бути застосовані виключно як похідні від основної вимоги. У даному ж випадку суд відмовляє у позові про стягнення суми боргу по кредиту і процентів, тому відсутні і підстави для стягнення вказаних сум з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (так звані інфляційні втрати).

Позивач не заявив вимоги про застосування правил ч.2 ст.625 ЦК України щодо невиконаного боржником грошового зобов`язання , яке виникло у нього на підставі рішення третейського суду, - тому такі вимоги не є предметом розгляду в даній справі в межах заявленого позову.

Таким чином, в цілому, у позові слід відмовити.

Оскільки суд відмовляє у позові, то згідно ст.141 ЦПК України відсутні і підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12,13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступник Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 72/03-7 від 29.05.2007р. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не буде вручене в день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення копії повного рішення. строк строки оскарження обраховуються з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих полодень ЦПК україни. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Повне рішення складене 09.06.2020р.

Суддя: Т.В.Селезньова