МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 471/7277/20
Провадження № 22-ц/812/906/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю представника позивача- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Скарницької І.Б. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, в якому посилався на те, що відповідачка взяла у нього в борг 200000 грн., які зобов`язалася повернути протягом 3 років, про що була складена розписка. В разі не повернення коштів вона зобов`язалася передати земельну ділянку для ведення сільськогосподарського товарного виробництва позивачу. В зв`язку з чим між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки. Оскільки відповідачка борг не повернула, згідно домовленості, позивач за рахунок її боргу вирахував орендну плату за користування земельною ділянкою за договором оренди землі в розмірі 21154,40грн.

Оскільки відповідачкам борг не повернула та звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди, він просить стягнути з відповідачки на його користь борг у сумі 178845,60 грн.

Одночасно із позовом, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 8,9679 га, кадастровий номер :03:000:0222, яка розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області і належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 951663 від 29.10.2010р.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу, вважаючи її такою, що прийнята без врахування всіх обставин, що виникли між сторонами, та з порушенням вимог діючого процесуального законодавства, які регулюють порядок обмеження права власника на розпорядження (користування) належним йому майном. Посилається на те, що суд безпідставно дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, які підтверджують намагання відповідачки відчужити земельну ділянку, а також про те, що в якості доказів ним було надано лише копію державного акту на земельну ділянку, що суд не дослідив доказів, доданих ним до позовної заяви. Не врахував суд, що в Україні фактично прийнято законодавство про обіг земель сільськогосподарського призначення, а також існує інша можливість передати земельну ділянку іншим особам.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу по справі, суд першої інстанції виходив з того, що до заяви про забезпечення позову позивач надав лише копію державного акта на земельну ділянку, що належить відповідачці, будь-яких доказів, які б підтверджували намагання відповідачки відчужити дану земельну ділянку, або доказів, які б підтвердили яким чином не забезпечення позову може ускладнити або позбавити позивача можливості захистити його права, суду не надано.

Як зазначає сам позивач, дана земельна ділянка наразі знаходиться у його користування за договором оренди землі. Наявність спору, що розірвання договору оренди, не перешкоджає надалі користуватися даною земельною ділянкою, оскільки рішення у справі ще не прийнято.

Тому суд дійшов висновку, що вимога щодо накладення арешту на земельну ділянку, яка є власністю відповідачки та перебуває у користуванні позивача не співвідноситься з позовними вимогами. За такого заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Переглядаючи ухвалу суду, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.2 ст. 149 ЦПК України).

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з роз`ясненнями п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд при розгляді заяви про забезпечення позову має пересвідчитись, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Пунктом 6 зазначеної постанови передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів про забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Положення ст. 149 діючого ЦПК України на відміну від положень ст. 151 ЦПК України в старій редакції передбачають, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити не тільки виконання рішення суду, але й ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення боргу, тобто вимогу майнового характеру.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка отримала від позивача у борг 200000 грн. під заставу земельної діялнки, з умовою, що у разі неповернення боргу, передає позивачу земельну ділянку для ведення сільськогосподарського товарного виробництва. Між сторонами було укладеного договір оренди землі. Так, як відповідачка кошти не повертала, із її боргу позивачем було вирахувано орендну плату у сумі 21154,40 грн. На теперішній час борг не повернуто, однак відповідачка звернулася до суду із позовом про розірвання договору оренди землі з підстав невиплати орендної плати.

Користуючись своїм правом, позивач одночасно із зверненням до суду з позовною заявою, просив суд накласти арешт на земельну ділянку, яка перебуває у власності відповідача площею 8,9679 га, кадастровий номер 0:03:000:0222, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити або позбавити позивача можливості захистити свої права.

Відповідачка у іншій справі звернулася до суду з самостійним позовом до позивача про розірвання договору оренди землі, про що свідчить копія ухвали Братського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019р. про відкриття провадження у справі за цим позовом.

Обставини, викладені в тексті позовної заяви, а також звернення відповідачки до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки через систематичну не сплату орендної плати, свідчать, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема, щодо повернення боргу та необхідності врахування платежів з орендної плати при визначенні його розміру.

Про укладення між сторонами договору оренди свідчать надані позивачем копії договору оренди земельної ділянки від 14 березня 2012р. та розписки від 08 травня 2012р.

В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у відповідачки іншого майна чи грошових коштів, на які може бути накладено арешт для забезпечення вимоги за позовом про повернення коштів у сумі 178845,60 грн.

Із тексту договору оренди землі вбачається, що вартість земельної ділянки на час укладення договору становить 88143,38грн. Доказів про іншу вартість земельної ділянки на даний час матеріали справи не містять.

За такого вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а саме накладення арешту на земельну ділянку відповідачки, є співмірним з позовними вимогами про стягнення боргу у сумі 178845,60 грн.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

За такого, суд помилково дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам співмірності, а не вжиття заходів забезпечення позову, не може ускладнити або зробити неможливим виконання у подальшому рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_2 . При цьому колегія суддів враховує і те, що не забезпечення позову може також ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Помилковим є також посилання суду в тексті ухвали, як на підставу для відмови у забезпечення позову, на не надання позивачем доказів, які б підтверджували намагання відповідачки відчужити дану земельну ділянку, так як підставою для задоволення заяви про забезпечення позову в даному випадку є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду з урахуванням відсутності у відповідачки іншого майна, на яке може бути накладено арешт.

Те, що на даний час земельна ділянка знаходиться у користуванні позивача за договором оренди землі, не є достатньою підставою для відмови у забезпеченні позову шляхом накладання арешту на неї, так як у разі задоволення позову відповідачки про розірвання договору оренди землі у іншій справі, позивач змушений буде повернути її відповідачці.

Слід також відзначити, що саме по собі накладення арешту на земельну ділянку не позбавляє відповідачку права володіння даним майном, не призводить до втручання у її господарську діяльність, проте позбавляє її права на відчуження даного майна у будь-який спосіб.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, яка належить відповідачці на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 951663 від 29.10.2010р.

Проаналізувавши викладені вище обставини в їх сукупності апеляційний суд вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 8,9679 га, кадастровий номер :03:000:0222, яка розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області і належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 951663 від 29.10.2010р.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Братського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку площею 8,9679 га, кадастровий номер :03:000:0222, яка розташована в межах території Петропавлівської сільської ради Братського району Миколаївської області і належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 951663 від 29 жовтня 2010 року, заборонивши вчиняти будь- які дії, направлені на її відчуження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року