Єдиний унікальний номер судової справи: 477/612/20
Номер провадження: 22-ц/812/922/20 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
Номер провадження: 22-ц/812/984/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , представника відповідачки - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Рябець Ганною Ярославівною та ОСОБА_4

на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді - Козаченка Р.В. в приміщенні того ж суду, за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватні нотаріуси Боненко Тетяна Леонідівна та ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків його недійсності та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

06 квітня 2020 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків його недійсності та визнання права власності.

Позивачка зазначала, що 14 травня 2010 року на відкритих торгах придбала предмет іпотеки - нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю - 262 130 грн. 18 грудня 2017 року була оформлена нотаріально посвідчена генеральна довіреність на право розпорядження вказаним майном від її імені на ОСОБА_4 , яка 15 січня 2018 року відкликана. 09 лютого 2018 року нею отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої 24 грудня 2017 року новим власником вказаного об`єкту нерухомості стала ОСОБА_6 за договором купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за р/№ 5253 від 24 грудня 2017 року, а в подальшому власником нежитлових приміщень є ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладені обставини та на те, що договір купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року було укладено в порушення вимог ст. ст. 203, 655 ЦК України, оскільки кошти від реалізації нерухомого майна отримано не було, позивачка просила суд на підставі ст. ст. 215, 216 ЦПК України визнати договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 24 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за р/№ 5253 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину та визнати право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 957, 6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 за нею.

Одночасно в тексті позовної заяви позивачкою викладено заяву про забезпечення даного позову, шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову по даній справі об`єктивно може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідачі можуть передати право власності на майно третім особам.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно: нежитлові приміщення, загальною площею 957, 6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову, може в подальшому утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_3 - адвокат Рябець Г.Я. посилаючись на те, що позивачем не доведено намірів відповідачки ОСОБА_3 відчужити спірне майно або чинити перешкоди у можливому виконанні рішення суду, а крім того обраний спосіб забезпечення позову є не співмірним із заявленими позовними вимогами, також не враховано те, що в результаті забезпечення позову таким способом порушені інтереси не тільки ОСОБА_3 , але й інших осіб, просила скасувати ухвалу суду та постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_4 посилаючись на те, оскаржувана ухвала прийнята з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована відсутністю зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, крім того позивачкою не доведено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, також судом не враховано принцип збалансованості інтересів сторін та їх рівності до того ж судом не враховано, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 21 березня 2018 року міститься інформація про обтяження спірного нежитлового об`єкту шляхом заборони його відчуження до повного розрахунку за договором купівлі-продажу, що в будь-якому випадку, унеможливлює відчуження даного майна третім особам.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представник позивачки просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Боненко Т.Л. не з`явились, натомість направили клопотання про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розглядів справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка посилалась на те, що невжиття заходів забезпечення позову по даній справі об`єктивно може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідачі можуть передати право власності на майно третім особам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з таких же підстав.

Вирішуючи питання правильності висновків суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

У справі, яка переглядається, позивач просив про накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 належали нежитлові приміщення загальною площею 957,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . на підставі свідоцтва про право власності від 02 серпня 2010 року.

24 грудня 2017 року між ОСОБА_5 від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченій довіреності від 18 грудня 2017 року та ОСОБА_6 укладено договір купівлі - продажу вказаного вище нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за р/№ 5253.

18 січня 2018 року до Єдиного реєстру довіреностей внесені відомості про скасування довіреності, виданої ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 .

В подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, від 21 березня 2018 року власником зазначеного нерухомого майна стала ОСОБА_3 .

Посилаючись на укладення договору купівлі - продажу від 24 грудня 2017 року між ОСОБА_5 від імені якої діяв ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за р/№ 5253 позивачка звернулась з даним позовом.

Отже, між сторонами виник спір стосовно правомірності позбавлення позивачки права власності на нерухоме майно.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивачки обґрунтовував можливістю продажу ОСОБА_3 нежитлових приміщень, право власності на які на даний час зареєстровано за останньою.

Згідно змісту позовних вимог, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 957,6 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Оскільки у цій справі представник позивачки звернувся до суду з немайновою та майновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої вимагатиме примусового виконання, то у такому випадку має застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Адже у разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірні нежитлові приміщення, то позивачка не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за її позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених прав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення на які виник цей спір є ефективним способом забезпечення позову.

Разом з тим, необхідно звернути увагу на таке, щопозбутися нерухомого майна фізично фактично не можливо, зникнути воно також не може. При цьому фізично опис нерухомого майна провести не можна, ним можна лише заборонити користуватися (опечатати приміщення чи загородити земельну ділянку). Водночас, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним. А отже, застосовувати щодо нерухомого майна такий спосіб забезпечення позову, як арешт (у класичному розумінні, що передбачає обмеження права користування) видається неправильним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною сьомою ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно необхідно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія вважає за необхідне вказати про накладення арешту на нерухоме майно, яке на праві власності належить відповідачці, заборонивши відчуження вказаного майна.

За таких обставин, ухвала суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини в наступній редакції: накласти арешт на нежитлові приміщення, загальною площею 957,6 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 , заборонивши вчиняти будь-які дії направлені на відчуження вказаного нерухомого майна до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову через недоведеність того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про обтяження спірного нежитлового об`єкту шляхом заборони його відчуження до повного розрахунку за договором купівлі-продажу, що в будь-якому випадку, унеможливлює відчуження даного майна третім особам не заслуговує на увагу, оскільки заходи забезпечення позову повинні застосовуватися у конкретній справі.

Також не заслуговують на увагу твердження про безпідставність вимог, оскільки забезпечуючи позов суд не вирішує справу по суті, а лише встановлює наявність спору між сторонами.

Посилання на те, що заходи забезпечення є неспівмірними, оскільки ціна позову значно менше вартості спірних нежитлових приміщень є безпідставні з огляду на те, що нерухоме майно, що належить відповідачці є предметом позову.

Доводи представника позивачки ОСОБА_3 - адвоката Рябець Г.Я. про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, судом в порушення вимог ст. ст. 153, 154 ЦПК України не було з`ясовано питання, пов`язані із зустрічним забезпеченням не заслуговують на увагу.

Так, порядок та підстави застосування зустрічного забезпечення встановлені у статті 154 ЦПК України.

Також, вказана стаття, передбачає обов`язок суду застосування зустрічного забезпечення у випадках, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів даної справи, вказані вище підстави для обов`язкового застосування судом зустрічного забезпечення відсутні.

Крім того, на час розгляду заяви про забезпечення позову клопотання про зустрічне забезпечення заявлене не було, що не позбавляє відповідачку можливості звернутися із таким клопотанням.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , подану в її інтересах адвокатом Рябець Ганною Ярославівною та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції:

Накласти арешт на нежитлові приміщення, загальною площею 957,6 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_3 , заборонивши вчиняти будь-які дії направлені на відчуження вказаного нерухомого майна до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.