П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Київ

Справа № 22-7015 Головуючий у1-й інстанції - Чех Н. А.

Унікальний № 755/7998/19 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вегери Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інфляційного збільшення, -

у с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до Міністерства розвитку громад та територій України, ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інфляційного збільшення, в якому просив стягнути з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» заборгованість у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2015 року до 07 травня 2019 року у розмірі 410 935 грн, інфляційне збільшення суми боргу у зв`язку із затримкою виконання судового рішення у розмірі 3 748 грн (а.с.1-3).

Позов був обґрунтований тим, що рішенням суду від 10 травня 2018 року з відповідача «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 10 вересня 2014 року до 01 березня 2015 року у розмірі 24 397 грн 73 коп. та індексацію заробітної плати у розмірі 18 192 грн 96 коп., а всього - суму 42 590 грн 69 коп. При розгляді справи було встановлено місячний розмір заробітної плати - 4 294 грн. Дане рішення суду було виконане 07 травня 2019 року. Враховуючи вимоги ст. ст. 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки в сумі 2 549 грн 49 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» в дохід держави судовий збір 768 грн 40 коп.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 410 935 грн, представник ОСОБА_1 , адвокат Вегера А. А., подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цієї частини позову (а.с.126-127).

У своїх відзивах на апеляційну скаргу директор ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», Гостіщев О. А. , та представник Міністерства розвитку громад та територій України, Єфремова А. Ю. , вказують, що до позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, ураховуючи вимоги ст. 233 КЗпП України, має застосовуватись тримісячний строк з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. В даному випадку позивач при звільненні знав про порушення його права, оскільки не отримав розрахунок. Отже ця позовна вимога є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків (компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) сторонами не оскаржується, а тому у апеляційному порядку в цій частині не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_1 , Вегери А. А. , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника Міністерства розвитку громад та територій України, Єфремової А. Ю. та представника ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», Григоренка М. І. , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» з 07 серпня 2014 року виконуючим обов`язки генерального директора. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 січня 2015 року позивач був звільнений із займаної посади 02 березня 2015 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року (апеляційну та касаційну скарги подавав ОСОБА_1 ), з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 10 вересня 2014 року по 01 березня 2015 року у розмірі 24 397 грн 73 коп. та індексацію заробітної плати у розмірі 18 192 грн 96 коп., а всього: 42 590 грн 69 коп.

Встановлено та підтверджено документами - платіжне доручення, інформація про операцію, що відповідач ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на виконання рішення суду від 10 травня 2018 року перерахував 03 травня 2019 року на рахунок Печерського РВДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Києві 47 218 грн 75 коп. (а.с.30). З інформації про операцію, надану позивачем, слідує, що 07 травня 2019 року було безготівкове поповнення його карткового рахунку в сумі 42 590 грн 69 коп. (а.с.4).

Отже 03 травня 2019 року ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» виконав рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року шляхом перерахування грошових коштів до ВДВС.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні районний суд виходив із того, що позовна заява з вимогою за ст. 117 КЗпП України про стягнення з відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь позивача середнього заробітку за нездійснення розрахунку при звільненні подана до суду 20 травня 2019 року тобто більш ніж через чотири роки після звільнення, яке відбулося 02 березня 2015 року. В даному випадку позивач при звільненні знав про порушення його права, так як не отримав розрахунок. Тому строк для подачі заяви про стягнення з відповідача середнього заробітку за нездійснення з ним розрахунку при звільненні тривав з 02 березня 2015 року до 02 червня 2015 року.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Судом невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а також не враховано висновки Конституційного Суду України, викладеніу рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, щодо початку перебігу передбаченого трудовим законодавством тримісячного строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст. 116 КЗПП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) зроблено висновок, що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст. 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась).

У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за ст. 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у ст. 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)».

У ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18) вказано, що: «не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У даному конкретному випадку з наявних у матеріалах справи наданих позивачем письмових доказів убачається наступне.

Відповідно до змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року (а.с.5-8) при зверненні до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 заявляв ціну позову (розмір заробітної плати, що підлягає до стягнення на його користь) у розмірі 166 449 грн. 59 коп. за період з 08.08.2014 до 01.03.2015 (а.с.5). Рішенням суду указані позовні вимоги задоволені частково. Суд визначив суму заборгованості по заробітній платі за період з 10.09.2014 до 01.03.2015, яку стягнув з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_1 у розмірі 24 397 грн. 73 коп.

Указаним рішенням також встановлено, що звільнення позивача відбулося 02 березня 2015 року (а.с.17).

ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на виконання рішення суду від 10 травня 2018 року перерахував 03 травня 2019 року на рахунок Печерського РВДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Києві 47 218 грн 75 коп. (а.с.30).

З інформації про операцію, надану позивачем, слідує, що 07 травня 2019 року було безготівкове поповнення його карткового рахунку в сумі 42 590 грн 69 коп. (а.с.4), з яких: 24 397 грн. 73 коп. - заборгованість по заробітній платі; 18 192 грн. 96 коп. - індексація, присуджені до стягнення указаним рішенням.

Отже при звільненні позивача 02 березня 2015 року та наявністю між ним і роботодавцем спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум остаточний розрахунок проведений ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» після вирішення справи судом 07 травня 2019 року.

З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду 20 травня 2019 року (а.с.1), тобто у межах встановленого трудовим законодавством тримісячного строку.

Позивач заявив до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку - з 01.03.2015 до 07.05.2019, у розмірі 410 935 грн., виходячи із місячного розміру заробітної плати 4 294 грн.

Щодо застосування положень ст. 117 КЗпП України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, викладені наступні правові висновки, які в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду у контексті обставин даної справи, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку (410 935 грн.) зі встановленим розміром заборгованості (24 397 грн. 73 коп. із заявлених до стягнення 166 449 грн. 59 коп.), характером цієї заборгованості (була визначена в ході судового розгляду, який тривав з вересня 2017 року до листопада 2018 року), діями позивача (подання позову про стягнення належних при звільненні сум більш ніж через два роки після звільнення) та відповідача апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 12 000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову на суму 12 000 грн.

При ухваленні нового рішення про часткове задоволення позову у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню 180 грн. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Вегери Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 ) 12 000 (дванадцять тисяч) грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 180 (сто вісімдесят) грн на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 червня 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома