КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/5300/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3837/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Маштаковій Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, тертя особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Віговського С.І.,-

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Просив, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 286 018 грн 96 коп. з урахуванням індексу інфляції за період з 13 серпня 2014 року до 07 серпня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2014 року по кримінальній справі № 357/11084/14-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в бюджет держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн 00 коп. без позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

У ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 , працюючи менеджером у ФОП ОСОБА_1 , привласнив грошові кошти останнього, чим завдав йому збитків в сумі 124 182 грн 34 коп. Вказана сума збитків за рішенням суду стягнута з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1

18 вересня 2014 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист по справі № 357/11084/14-к про стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 124 182 грн 34 коп.

23 вересня 2014 року державним виконавцем Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження.

27 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Враховуючи, що винна особа виявилась неплатоспроможною, ОСОБА_1 , як потерпілий від злочину, має право на компенсацію матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України на підставі ст. 1177 ЦК України в розмірі 124 182 грн 34 коп., з урахуванням індексу інфляції на підставі ст. 1166, 1192 ЦК України в розмірі 161 836 грн 62 коп.

Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені. Таобставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі ст. 1177 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України та призначено покарання по ч. 1 ст. 191 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 в відшкодування завданої шкоди 124 182 грн 34 коп.

Вирок набрав законної сили.

18 вересня 2014 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист по справі № 357/11084/14-к про стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 124 182 грн 34 коп.

23 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця від 27 грудня 2018 року виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначив, що шкода заподіяна злочином не відшкодована, винна особа є неплатоспроможною, виконавчий лист повернуто стягувачу, а відтак шкода має бути відшкодована державою на підставі ст. 1177 ЦК України, а також на підставі ст. ст. 1166, 1192 ЦК України має бути відшкодована сума реальних збитків з урахуванням індексу інфляції за період з 13 серпня 2014 року по 07 серпня 2019 року.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Натеперішній час у національному законодавстві України відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який би визначав такий порядок відшкодування шкоди.

Таким чином, механізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.

Подібного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року за наслідками розгляду справи № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 442/5237/16-ц від 22.04.2020 року; постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 757/26052/17-ц від 01.04.2020 року; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 757/59951/16ц від 15.01.2020 року; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 479/835/17 від 11.09.2019 року; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 720/412/16-ц від 24.06.2019 року; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 554/7642/17 від 05.06.2019 року; постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 285/2746/18 від 18.07.2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 як потерпіла особа від злочину має право на компенсацію йому матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки особа, яка вчинила злочин є неплатоспроможною, колегія суддів відхиляє, оскільки до прийняття закону про відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК України, на підставі загальних правил відшкодування шкоди здійснюватися не може.

Доводи апеляційної скарги про практику Європейського Суду з аналогічних справ, колегія суддів бере до уваги, проте вважає зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13)».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 14 листопада 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 05 червня 2020 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко