Справа № 2-5657/10
Провадження № 6/161/83/20
I M Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2020 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого судді Філюк Т.М.
за участі секретаря судового засідання Стецюка Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку заяву представника відповідача ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого 08.07.2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди,
Адвокат Василюк І.М. звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у справі № 2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.
Свою заяву обгрунтовує тим, що 28 вересня 2010 року Луцький міськрайонний суд Волинської області, розглянувши справу №2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди, ухвалив заочне рішення, яким позов задоволено повністю, а саме зобов`язано відповідача за власний рахунок знести самочинно збудовану кам`яну ( цегляну) споруду в АДРЕСА_1 . На виконання даного рішення 08 липня 2011 року видано виконавчий лист. На даний час рішення суду не виконано.
Вказує, що 17 травня 2019 року ОСОБА_1 уклав з Територіальною громадою міста Луцька Волинської області, від імені якої діє Луцька міська рада, договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0114 строком на 10 років за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено магазин, та 11.10.2019 року проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - магазин загальною площею 210,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис № 33651327.
Вважає, що в даному випадку реєстрація права власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна, що підлягав знесенню відповідно до рішення суду, є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Луцьким міськрайонним судом 08.07.2011 року на виконання рішення від 28.09.2010 року по справі за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року вказана заява була прийнята до провадження суду та призначена до розгляду
Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Василюка І.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.
Прокурор та представник Луцької міської ради в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.
Зважаючи на положення ч.3 ст. 432 ЦПК України неявка вказаних осіб не є перешкодою для розгляду заяви.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2010 року у справі №2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди було повністю задоволено позовні вимоги позивача та зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно збудовану кам`яну (цегляну) споруду в АДРЕСА_1 ( а.с.215-217).
На виконання зазначеного рішення суду Луцьким міськрайонним судом Волинської області 08.07.2011 року було видано виконавчий лист.
Судом встановлено, що 11.10.2019 року проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - магазин загальною площею 210,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис № 33651327. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності .
Крім того, 17 травня 2019 року ОСОБА_2 уклав з Територіальною громадою міста Луцька Волинської області, від імені якої діє Луцька міська рада, договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0114, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, строком на 10 років за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено магазин.
Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Таким чином, об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , який підлягав знесенню відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області як самовільно збудована споруда, на даний час втратив статус самовільно збудованого нерухомого майна, оскільки за відповідачем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на дане майно. А тому, з врахуванням положень ст. 41 Конституції та ст. 321 ЦК України, таке нерухоме майно не може бути знесено за рішенням суду як самовільно збудоване.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Відповідно до зазначеного, перелік підстав визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню не є вичерпним.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили; коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання, та матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).
Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, встановлений ст. 16 ЦК України, однак, зважаючи на аналіз положень вказаної норми закону, він не є вичерпним.
Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.
Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.
Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.
На думку суду, єдиним способом захисту порушеного права заявника є звернення із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Зважаючи на вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви та необхідність її задоволення.
Керуючись ст. ст. 5, 12,13, 76,71,81, 89, 423, 432 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 215, 216 ЦК України, суд,
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий 08.07.2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі №2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 09 червня 2020 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.