Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 308/11052/18

провадження № 61-1123св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О. Жданової В. С., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадиров Владислав Володимирович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Мацунич М. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова Владислава Володимировича, про визнання кредитором та включення до переліку вкладників.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 009-06502-190215 банківського вкладу, за яким, сума вкладу становила 5 200 доларів США, процентна ставка становила 5,5 % річних, строк дії договору - до 20 травня 2015 року.

Банк відкрив вкладнику вкладний рахунок № НОМЕР_1 . Нараховані відсотки за вкладом виплачуються щомісячно, шляхом зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_2 . Платіжним дорученням в іноземній валюті № 46135782 від 19 лютого 2015 року, кошти в сумі 5 200 доларів США було зараховано на вкладний рахунок № НОМЕР_1 .

На підставі постанови Правління НБ України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT «Дельта Банк» призначено Кадирова В. В.

До введення тимчасової адміністрації позивачу було нараховано та зараховано на поточний рахунок № НОМЕР_2 кошти в сумі 11,07 доларів США, на рахунок № НОМЕР_3 - 98,42 доларів США, як відсотки.

Згідно з довідки № 05-3117313 від 11 листопада 2015 року ПАТ «Дельта Банк» про наявність рахунків стверджується, що у позивача відкрито у банку наступні рахунки із облікованими на них коштами: № НОМЕР_1 - 5 200 доларів США; № НОМЕР_3 - 98,42 доларів США; № НОМЕР_2 - 11,07 доларів США; № НОМЕР_4 - 0,33 доларів США.

Для отримання виплати позивач звернувся із відповідною заявою до банка партнера ПАТ «Укргазбанк». У проведенні виплат йому було відмовлено з підстав відсутності у реєстрах вкладників для виплати відшкодування.

За заявою на перерахування коштів від 08 жовтня 2015 року позивачу виплачено 297,32 грн (еквівалент 11,07 доларів США).

Виплат за рахунком № НОМЕР_1 - 5 200 доларів США та за рахунком № НОМЕР_3 - 98,42 доларів США - не проведено.

У зв`язку з цим позивач повторно 02 жовтня 2015 року звернувся із заявою до уповноваженої особи Фонду.

У жовтні 2015 року на адресу позивача надійшов лист № 05-3107057, про те, що він включений до переліку вкладників, які мають право на отримання коштів в межах гарантованої суми за вкладами. Проте всупереч цьому виплати за договором вкладу № 009-06502-190215 від 19 лютого 2015 року не проводяться.

28 жовтня 2015 року позивач надіслав на адресу уповноваженої особи Фонду кредиторську вимогу, однак відповіді на неї не отримав.

ОСОБА_1 просив визнати кредитором та зобов`язати відповідачів включити ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «Дельта Банк», які мають право на отримання коштів в межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми за договором банківського вкладу № 009-06502-190215 від 19 лютого 2015 року в розмірі еквівалент 5 298,42 доларів США та провести відповідну виплату.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 липня 2019 року в складі судді Деметрадзе Т. Р., позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_1 вкладником ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору банківського вкладу № 009-06502-190215 від 19 лютого 2015 року та включено ОСОБА_1 до переліку вкладників ПАТ «Дельта Банк», які мають право на отримання коштів в межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми за договором банківського вкладу № 009-06502-190215 від 19 лютого 2015 року в розмірі еквівалент 5 298,42 доларів США та проведено відповідну виплату. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично позивачу було відмовлено в отриманні гарантованої суми відшкодування, внаслідок бездіяльності відповідача позивача не було включено до реєстру вкладників ПАТ «Дельта Банк». Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 липня 2019 року скасовано, а провадження у справі закрито. Роз`яснено ОСОБА_3 право звернення із позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищу 200 000 грн є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. Тому спір, що виник між сторонами, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16; від 06 червня 2018 року у справі № П/811/3526/15, № 813/6392/15.

Аргументи учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилається на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

ОСОБА_1 зазначає, що звертався в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року у справі № 807/1526/16 відмовлено у відкритті провадження через підсудність справи господарському судочинству.

ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку господарського судочинства. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі № 907/804/16 позивачу відмовлено у відкритті провадження, оскільки справа підсудна судам загальної юрисдикції.

Тому позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства. На момент подання позову спір підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, що відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16.

Апеляційний суд не врахував, що у справі є два відповідачі, один з яких є суб`єктом владних повноважень, а інший - ні. Вимоги до уповноваженої Фонду та до Фонду гарантування є взаємопов`язаними. Зокрема Уповноважена особа Фонду визначає вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, та включає їх до переліку. У справі 498/496/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що постановлений 27 липня 2016 року Одеським окружним адміністративним судом ухвали про закриття провадження у справі № 815/3167/16, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року, поставили під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. З огляду на можливість виникнення юрисдикційного конфлікту та на імперативний припис частини другої статті 239 КАС України Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір слід в цілому вирішити за правилами цивільного судочинства.

У квітні 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осібзасобами поштового зв`язку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб через представника Заплішну О. Д. надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Відзив мотивований тим, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18) зазначено, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справах № П/811/3526/15, № 813/6392/15, № 818/377/16, № 804/15159/15, № 815/863/16). З огляду на це Велика Палата Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи позивача про відсутність публічно-правових відносин між ним і Фондом. Тому цей спір є публічно- правовим та не підсудним суду цивільної юрисдикції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2020 року повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, висновки Великої Палати Верховного Суду містяться, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справах № 727/8505/15-ц, № 813/6392/15, № 813/6392/15 та № П/811/3526/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, від 05 червня 2019 року у справі № 804/6586/15, від 11 вересня 2019 року у справах № 826/19355/15 та № 761/41023/17, 15 січня 2020 року у справі № 826/4522/15 та багатьох інших. Викладена позиція Великої Палати Верховного Суду із цього питання є усталеною. Крім того, у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу судів на порядок вирішення спору у разі наявності конфлікту юрисдикцій, про що зазначено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 та інших, і від своїх висновків не відступала.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

При закритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції зазначив, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, тому має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами.

Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такі висновки Великої Палати Верховного Суду містяться, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справах № 727/8505/15-ц, № 813/6392/15, № 813/6392/15 та № П/811/3526/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, від 05 червня 2019 року у справі № 804/6586/15, від 11 вересня 2019 року у справах № 826/19355/15 та № 761/41023/17, 15 січня 2020 року у справі № 826/4522/15 та багатьох інших.

Згідно частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що ОСОБА_1 зазначає, що звертався в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року у справі № 807/1526/16 відмовлено у відкритті провадження через підсудність справи господарському судочинству. ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку господарського судочинства. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2016 року у справі № 907/804/16 позивачу відмовлено у відкритті провадження, оскільки справа підсудна судам загальної юрисдикції.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Колегія суддів вважає, що непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. Тому з огляду на наведену вище аргументацію робить висновок, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасувати.

Передати справу № 308/11052/18 для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. С. Жданова

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков