Справа № 491/61/15-ц
У Х В А Л А

05 червня 2020 року Ананьївський районний суд Одеської області

у складі головуючого у справі судді - Желяскова О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гула О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження особи (боржника) - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань,

ВСТАНОВИВ:

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження особи (боржника) - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

З подання приватного виконавця вбачається, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича перебуває виконавчий лист № 491/61/15-ц, виданий Ананьївським районним судом Одеської області 18червня 2015 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Гандрабури Ананьївського району Одеської області, мешканки с.Ананьїв Перша дільниця Ананьївського району Одеської області, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 02 вересня 2004 року, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Донецьк, мешканця с.Ананьїв Перша дільниця Ананьївського району Одеської області, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 03 лютого 2006 року, ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, рах. НОМЕР_5 , МФО 380236, ), заборгованості за кредитом у розмірі 241 521 гривня 56 копійок (двісті сорок одна тисяча п`ятсот двадцять одна гривня 56 копійок).

Подання обґрунтовується тим, що:

У добровільному порядку боржник не виконує рішення суду і відповідні постанови приватного виконавця; не надає виконавцю відомості про рахунки у банках чи інших фінансових установах, відкриває нові рахунки у банківських установах, після накладення виконавцем арешту на його майно та кошти, умисно ухиляється від виконання судового рішення, тощо.

До теперішнього часу рішення суду - не виконано, ОСОБА_1 жодного разу не намагався сплатити борг стягувану або вчинити інші дії спрямовані на добровільне (самостійне) виконання рішень суду.

Як зазначає приватний виконавець, саме невиконання боржником рішення Ананьївського районного суду Одеської області по справі №491/61/15-ц, призвело до відкриття виконавчого провадження щодо його примусового виконання та вжиття до боржника заходів примусового виконання рішень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Так, згідно подання 07 серпня 2019 року приватним виконавцем прийнято постанову ВП №59748594, про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №491/61/15-ц, виданого Ананьївським районним судом Одеської області 18 червня 2015 року, яка була надіслана на адресу сторін виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 07 серпня 2019 року за вих. №1892.

Приватний виконавець зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Проте, боржником не було виконано вимоги пункту 3 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», тобто не було надано декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Згідно подання, 7 серпня 2019 року, у відповідності до пунктів 6, 7, 8 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було винесено постанову про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт якою був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення за виконавчим документом, а також накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, з урахуванням суми стягнення за виконавчим документом, стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, що знаходяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_1 , а також на тих рахунках, що будуть відкритті після винесення постанови про накладення арешту в будь-якій банківській установі, що здійснює діяльність на території України, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Копії зазначеної постанови були надіслані на виконання до банків та інших фінансових установ, в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам виконавчого провадження 07.08.2019 року за вих. № 1896. Відомості про накладення арешту на майно боржника було внесено до відповідних державних реєстрів.

Як зазначено в поданні, згідно відповіді Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України боржник не працює та пенсію не отримує, також в нього відсутні відкриті рахунки в банках.

З огляду на зазначене, на думку приватного виконавця, своїми діями боржник - ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання рішення суду, спрямовує свої дії на приховування доходів, статків, майна, чим виявляє неповагу судової влади, нехтуючи обов`язками покладеними на нього судовим рішенням щодо сплати боргу.

Факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є об`єктивно наявним та доведеним, що, як зазначено в поданні, підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, приватний виконавець звернувся до суду з даним поданням про тимчасове обмеження особи (боржника) - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Відповідно до ч.4 ст.441 ЦПК України суд розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Приватний виконавець у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань від нього на адресу суду не надходило.

Про дату час та місце слухання справи приватний виконавець був повідомлений належним чином, шляхом направлення на його адресу електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зазначену в поданні, електронного документа, в якому містилась сканована копія ухвали суду від 1 червня 2020 року про прийняття подання до провадження (а.с.23).

Суд дослідивши подання та додані до нього матеріали, приходить до висновку, що в задоволенні подання слід відмовити з наступних підстав.

Так , ч.1 ст.441 ЦПК України визначено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Частиною 3 статті 441 ЦПК України встановлено, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

При цьому, відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право вільно залишити будь-яку країну гарантовано також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ст.2 Протоколу № 4 до якої визначено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналогічні положення закріплені також в ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН, якою передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл.21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч.3 ст.269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

З наведеного вбачається, що як міжнародним, так і національним законодавством, гарантується як невід`ємне право особи залишити будь-яку країну, в якій вона перебуває.

При цьому, з наведених вище міжнародних нормативних актів вбачається, що право на вільний виїзд з країни може бути обмежене лише законом, якщо це є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Національним законодавством, у відповідності до положень Конституції України та вищенаведених міжнародних нормативно-правових актів, передбачено обмеження права громадянина України на виїзд за межі України лише в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, зокрема, в даному випадку з метою забезпечення виконання рішень суду і уповноважених державних органів.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

З метою можливості практичної реалізації зазначеного обмеження пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Процесуально вирішення питання про обмеження права фізичної особи за межі України врегульовано статтею 441 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З наведених положень законодавства вбачається, що Закони України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про виконавче провадження», Цивільний процесуальний кодекс України, пов`язують можливість обмеження фізичній особі права виїзду за межі України з фактом ухилення особи від виконання нею зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.

Закони України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про виконавче провадження» або Цивільний процесуальний кодекс України не містять роз`яснення поняття «ухилення».

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2015 року №5-1кс15 зазначив, що під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.48 КК України 1960 року слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що скоїла певний злочин і вчинила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку із чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

З наведеної правової позиції Верховного Суду України вбачається, що під «ухиленням» слід розуміти умисні дії особи, спрямовані на ухилення від виконання покладених на неї обов`язків. При цьому, така особа, має бути обізнана про покладений на неї обов`язки.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приватний виконавець у поданні про обмеження боржника у праві виїзду за межі України посилається на те, що виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого документа було відкрите приватним виконавцем 7 серпня 2019 року, постанову про що було надіслано на адресу сторін виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 07 серпня 2019 року за вих. №1892.

На підтвердження факту направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем до подання додано копію супровідного листа від 7 серпня 2019 року за вихідним №1892 (а.с.8), яким на адресу боржника та стягувача було направлено постанову від 7 серпня 2019 року про відкриття виконавчого провадження.

Також, на підтвердження зазначеного факту до подання додано копію конверта з штриховим кодом ідентифікатором НОМЕР_6 , адресованого боржнику та «Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення…», яке згідно штрихового коду ідентифікатору 827 належить до зазначеного конверту.

При цьому, «Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення…» не містить відомостей про отримання божником листа, а на конверті міститься довідка ф.20 з зазначенням причини повернення листа «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. У зв`язку з чим ОСОБА_1 відповідно до зазначеної норми вважається, повідомленим про початок примусового виконання рішення.

Проте, слід звернути увагу на те, що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Аналогічні положення містяться в статті 272 ЦПК України, якою врегульовано порядок вручення судових рішень, так ч.6 ст.272 ЦПК України визначено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, слід звернути увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 7 травня 2018 року у справі №916/1605/15-г зазначив, що відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а відповідно був обізнаний про існування виконавчого провадження про стягнення з нього боргу та свої обов`язки, подання та додані до нього матеріали не містять.

Крім того, слід зауважити, що приватний виконавець у поданні про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України, зазначив, що докази, зокрема їх оригінали, ухилення ОСОБА_1 будуть надані суду під час судового засідання.

Проте, як зазначалося вище, приватний виконавець у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки не повідомив, будь-яких додаткових доказів, які б підтверджували доводи подання суду не надав.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З наведеного вбачається, що твердження приватного виконавця про обізнаність ОСОБА_1 про наявність судового рішення, свій обов`язок сплатити кошти на користь стягувача є недоведеними, а від так недоведеним є і факт ухилення ОСОБА_1 від виконання такого обов`язку.

Крім того, частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, якою дано визначення принципу змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, якою дано визначення принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, державний виконавець, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, тобто фактично не підтримав своє подання, не виконав, покладений ст.12 ЦПК України, обов`язок доведення обставин, викладених у поданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що подання та додані до нього документи не містять доказів існування факту ухилення боржником від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним рішенням, що є необхідною умовою для законного обмеження права особи на виїзд за межі України, у зв`язку з чим в задоволенні подання слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 260, 261, 441 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження особи (боржника) - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, - відмовити в повному обсязі.

Копію ухвали направити учасникам справи.

У відповідності до положень ч.2 ст.261 ЦПК України ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

У відповідності до положень ч.2 ст.352, ч.1 ст.353, ч.1 ст.354 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) з урахуванням положень п.15.5 ч.1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через місцевий суд.

При цьому, роз`яснити позивачу, що учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Також, роз`яснити, що у відповідності до положень пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подачі апеляційної скарги на рішення суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: О.О. Желясков