ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3273/20
провадження № 4-с/753/117/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді МИЦИК Ю.С.

при секретарі ПУГАЧ Д.С.

учасники справи не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Верес Василь Володимирович, ОСОБА_2 про скасування постанови державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в лютому 2020 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив поновити строк на подання скарги та скасувати постанову державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Верес В.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі у виконавчому провадженні № 50173163.

Вимоги скарги вмотивовані тим, що 12.03.2018 в рамках здійснення виконавчого провадження № 50173163 державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вересом В.В. прийнято постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Підставою такого рішення на думку виконавця слугувало наявність ухилення боржника від виконання зобов`язань. Спірну постанову скаржник отримав нарочно під розписку лише 07.02.2020, у зв`язку з чим просив поновити строк на оскарження вказаної постанови.

Скаржник вважає, що вказана постанова має бути скасована судом, оскільки він не ухилявся та не вчиняв дій, які б унеможливлювали чи ускладнювали б виконання рішення суду. Він регулярно сплачував аліменти, про що свідчить графік погашення заборгованості.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.02.2020 прийнято скаргу до провадження та призначено до судового розгляду.

Скаржник в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява його представника ОСОБА_3 , в якій останній просив розгляд скарги проводити за відсутності скаржника та представника. Вимоги скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, що у ній викладені.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких заяв, клопотань від них до суду не надходило.

Враховуючи викладене, а також скорочені строки розгляду даної категорії справи, суд вважає можливим розглянути скаргу без скаржника та заінтересованих осіб, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 449 Цивільного процесуального кодексу України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити і того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

При цьому, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Зі змісту заявлених вимог вбачається, що заявник просить суд поновити пропущений строк для подання скарги та прийняти її до розгляду.

Враховуючи те, що оскаржувану постанову ОСОБА_1 отримав лише 07.02.2020, суд вважає за необхідне поновити останньому строк на подання скарги.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.01.2016 з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 03.12.2015 і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону.

На виконання вищевказаного рішення 03.02.2016 Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 754/22620/15.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

24.02.2018 державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Верес В.В. було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Постанова виконавцем вмотивована тим, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням суду, у зв`язку з чим утворилась наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно довідки розрахунку від 01.03.2018 за період з 30.04.2015 по 01.03.2018 складає 81000 грн.

З винесеною постановою заявник не погоджується посилаючись на те, що він не мав наміру ухилятись від своїх зобов`язань, регулярно сплачує аліменти хоч і не завжди в повному обсязі, що підтверджується квитанціями та графіком погашення платежів. Так, станом на 03.02.2020 розмір заборгованості за весь період становить 36405 грн.

Статтею 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно довідки та додатку до неї здійснював перерахування коштів на картку в рахунок сплати аліментів (а.с.9-11).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , виданий державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_5 станом на 03.02.2020 заборгованість по аліментам складає 36405,29 грн.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.09.2016 № 1404-VIII.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваної постанови) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, підставою для винесення державним виконавцем наведених вище постанов є наявність заборгованості зі сплати аліментів на момент винесення, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяці.

Статтю 11 цього Закону (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) доповнено частиною четвертою, відповідно до якої строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених п. 1-4 ч. 9, ч. 14 ст. 71 цього Закону, обчислюється з наступного дня після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Так, зокрема ст. 33 Конституції України особі гарантовано свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно п. 6 ст. 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки Законом України від 07.12.2017 введені обмеження прав фізичної особи, зокрема, у праві виїзду за межі України та праві керування транспортними засобами, підставою для застосування котрих є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, ці обмеження можуть застосовуватись, якщо вказана заборгованість виникла тільки після 06.02.2018 року.

Таким чином, суд вважає, що застосування до боржника відповідальності, передбаченої частиною 9 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» можливе тільки у випадку, коли така заборгованість виникла після набуття чинності законом, який передбачає відповідальність, тобто після 06.02.2018, а не раніше.

В постанові державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження від 12.03.2018 вказано, що заборгованість за аліментами у ОСОБА_1 станом на 01.03.2018 року складає 81000 грн.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови не врахував конституційний принцип дії закону в часі та застосував закон, яким встановлена відповідальність, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватись положеннями Конституції України, п. 6 ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Приймаючи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що суб`єктом оскарження не надано жодних доказів, які б підтвердили правоту його дій, як державного виконавця, а відтак оскаржувана постанова не відповідає вимогам закону, а тому скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на подання скарги.

Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Верес В.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № 50173163.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги. В разі оголошення вступної та резолютивної частини ухвали або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи строк оскарження ухвали обчислюється з дня складання її повного тексту.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Дарницький районний суд міста Києва.

Суддя: