ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/5031/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та його поділ, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Вольська - Тонієвич О.В.), -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та його поділ.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем уклала шлюб 12 травня 2015 року.

В період шлюбу на підставі договорів купівлі-продажу ними придбано два транспортних засоби марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та транспортний засіб марки «Renault Scenic», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , які за усною домовленістю були зареєстровані на ім`я відповідача.

Зазначені автомобілі були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, заощаджень, в тому числі за рахунок доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_2 , для потреб та в інтересах сім`ї, оскільки після переїзду в с. Горішнє Залуччя Снятинського району автомобіль марки «Volkswagen UP», використовувався нею з метою доставлення сина ОСОБА_3 у дошкільний заклад, який знаходиться в іншому населеному пункті.

Після припинення спільного проживання, а саме з 24.08.2019 року спірні транспортні засоби залишилися у відповідача, на її неодноразові звернення щодо добровільного порядку вирішення питання про поділ майна, відповідач ухилявся.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/478/20

Зазначала, що так як у неї немає доступу до транспортних засобів, вона не може надати суду докази, а саме експертний висновок щодо вартості спірного майна, тому визначаючи його вартість виходила із оголошень на сайті продажу автомобілів. Таким чином вартість автомобіля марки «Renault Scenic», 2004 року випуску становить 134980,66 гривень, автомобіля марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску становить 218778,66 гривень.

Просила визнати вказані транспортні засоби об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в рахунок поділу спільного майна виділити їй у власність автомобіль марки «Renault Scenic», 2004 року випуску, відповідачу автомобіль марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску, та в рахунок рівності вартості часток стягнути з ОСОБА_2 41899 гривень на її користь.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 автомобіль марки «Renault Scenic», 2004 року випуску та автомобіль марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску.

Виділено у власність ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Renault Scenic», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які користуються спільним майном відповідної матеріальної компенсації.

Визначаючи ціну позову вона виходила з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів, з урахуванням технічних характеристик, строку їх використання, країну-виробника тобто ті параметри, які на думку суду повинні бути враховані при визначенні вартості автомобілів.

Суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права дійшов не правильного висновку, що встановлений нею розмір компенсації не може бути вірним, так як належним доказом вартості автомобіля може бути висновок експертизи, який у матеріалах справи відсутній.

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні на користь позивача компенсації, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - є звіт про оцінку майна. Розрахунок середньоринкової вартості транспортних засобів проводиться з урахуванням вимог Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №403 від 10.04.2013 року зі змінами, а не з урахуванням цін вказаних на сайтах продажу автомобілів.

Враховуючи те, що позивачем достовірного доказу вартості спірного майна до позовної заяви не надано, та під час розгляду справи відповідних клопотань не заявляла, відмова суду першої інстанції щодо задоволення такої вимоги є аргументованою.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження вартості спірних автомобілів позивачем надано оголошення про продаж аналогічних транспортних засобів на інтернет сайті продажу автомобілів, однак такий доказ не може бути належним підтвердженням вартості автомобілів, які є предметом спору.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували свій шлюб 12 травня 2015 року, а в серпні 2019 року припинили фактичні шлюбні відносини та спільне проживання. За період шлюбу сторонами були придбані транспортні засоби, а саме 21.10.2015 року автомобіль марки «Renault Scenic», 2004 року випуску та 10 січня 2019 року автомобіль марки «Volkswagen UP», 2013 року випуску.

Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено факт набуття спірного майна за час шлюбу а також факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя, тому визнав транспортні засоби, придбані подружжям в період шлюбу, спільною сумісною власністю.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації на суму 41899 гривень, в рахунок рівності часток у спільному майні, суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно відмовив, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Згідно п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на майно - вартістю майна.

За статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав а професійну оціночну діяльність в Україні» №2658-ІІІ від 12.07.2001 року незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання. Відповідно до ст.12 цього Закону документом, який підтверджує вартість майна та виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про реальну вартість автомобілів, тому не можливо здійснити відшкодування компенсації у рахунок рівності часток, оскільки відсутність конкретної вартості кожного автомобіля, може призвести до порушення рівності цих часток.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони наділені відповідними процесуальними правами при розгляді справи в суді у порядку цивільного судочинства, у тому числі і забезпечення доказів шляхом проведення експертизи, однак позивач таке клопотання не заявляла, і даним правом не скористалася.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Безпідставним є аргументи апеляційної скарги про те, що визначена нею вартість спірних транспортних засобів ґрунтується на чітких математичних розрахунках та на підставі офіційних даних про продаж аналогічних автомобілів, тому повинні бути враховані судом при визначенні рівності часток.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку суду надання апелянтом оголошення з офіційного інтернет сайту з продажу транспортних засобів на підтвердження вартості спірних автомобілів, не є належним підтвердженням вартості автомобілів, оскільки розрахунок середньоринкової вартості транспортних засобів проводиться з урахуванням вимог Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №403 від 10.04.2013 року з урахуванням коефіцієнту коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації та пробігу, а також суб`єктом оціночної діяльності, яким позивач не являється.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведених вимог закону та обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача компенсації у рахунок вартості часток.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк