ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року

м.Суми

Справа №589/786/19

Номер провадження 22-ц/816/1339/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2020 року в складі судді Литвинко Т.В., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 27 березня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що з нього за рішенням суду стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначив позивач, у січні 2019 року змінився його матеріальний стан, так як він був звільнений з роботи за згодою сторін і наразі ніде не працює, отримує невелику за розміром пенсію по інвалідності, перебуває в центрі зайнятості на обліку як безробітний без виплат державної допомоги. Крім того, зазначав, що він не має у приватній власності рухомого чи нерухомого майна, а лише засоби для щоденного проживання, мешкає разом з батьками в селі, здійснює догляд за ними, а тому працевлаштуватись у даному селі за своєю спеціальністю не має можливості. Також зауважив, що відповідачка є матеріально забезпеченою особою, отримує пенсію приблизно у розмірі 2000 грн щомісяця, отримує заробітну плату приблизно 28000 32000 грн, тому має можливість забезпечити потреби дитини навіть при мінімальному розмірі аліментів.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував потреби дитини з урахуванням її віку та стану здоров`я, матеріальне становище сторін, а також рівність обов`язку батьків по утриманню дитини. Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції не враховано обставин того, що частка від його заробітку, яка підлягає стягненню на користь відповідачки, наразі дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 2218 грн і є для нього значною з урахуванням наявності у нього ряду хронічних захворювань, лікування яких потребує постійних витрат для уникнення загрози їх загострення. Також, на думку позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він виїжджав на роботу до Республіки Польща на короткий проміжок часу і деякий час був потрібен йому для пошуків роботи, тому його заробіток був незначний і нетривалий.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на дотримання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому, як стверджує відповідач, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги, так як матеріальний стан позивача не лише не погіршився, а навпаки, з часу прийняття судом рішення про стягнення з нього аліментів покращився, так як останній протягом 2019 2020 років працював за кордоном і отримував заробітну плату у значно більшому розмірі, ніж до цього в Україні, отримував пенсію та державну допомогу по безробіттю. Щодо розміру стягуваних з ОСОБА_1 аліментів, то відповідач наголосила на тому, що він становить мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, що спростовує твердження позивача про його завищений розмір.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 травня 2018 року (а.с. 5).

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року збільшено розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення у новому розмірі з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

Згідно з довідкою Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 07 лютого 2019 року за № 79 заборгованість по аліментах у ОСОБА_1 станом на 01 лютого 2019 року відсутня (а.с. 10).

За даними трудової книжки позивача відповідно до наказу ТОВ «Аква-Ліберті» від 08 січня 2019 року за № 01-КЗ/19 того ж дня, тобто 08 січня 2019 року, він був звільнений з посади оператора пральних машин за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11).

За інформацією Шосткинської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості від 21 травня 2019 року за № 03/447 та від 17 січня 2020 року за № 03/35 позивач ОСОБА_1 перебував на обліку безробітних в Шосткинській міськрайонній філії Сумського обласного центру зайнятості з 30 січня 2019 року по 04 квітня 2019 року, після чого був знятий з обліку з 04 квітня 2019 року у зв`язку з поданням ним письмової заяви про зняття з реєстрації як безробітного, а також з 30 вересня 2019 року по 22 листопада 2019 року, після чого був знятий з обліку з 22 листопада 2019 року у зв`язку з поданням ним письмової заяви про зняття з реєстрації як безробітного. З 27 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебуває на обліку безробітних в Шосткинській міськрайонній філії Сумського обласного центру зайнятості та отримує допомогу по безробіттю (а.с. 51, 101).

При цьому, відповідно до довідок Шосткинської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості від 21 травня 2019 року за № 03/447 та від 17 січня 2020 року за № 03/35 за період з 30 січня 2019 року по 04 квітня 2019 року він отримав допомогу по безробіттю у загальній сумі 8628 грн 39 коп., за період з 30 вересня 2019 року по 22 листопада 2019 року у сумі 7417 грн 39 коп., а сума отриманої допомоги по безробіттю станом на 17 січня 2020 року за період з 27 грудня 2019 року по 02 січня 2020 року склала 847 грн 70 коп. (а.с. 53, 101, 102).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 25 липня 2006 року позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання по зору та отримує пенсію по інвалідності другої групи загального захворювання (а.с. 12).

Як вбачається з довідок Шосткинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 15 квітня 2019 року за № 4549/03-17 та від 23 січня 2020 року за № 6979 9593 8009 1946/120, сума отриманої позивачем пенсії по інвалідності за період з жовтня 2018 року по квітень 2019 року становила 11176 грн 50 коп., а за період з січня 2019 року по січень 2020 року 12134 грн 93 коп. (а.с. 37, 90).

Водночас, за повідомленням ІС ДП «НАІС» щодо перетину державного кордону України позивач неодноразово виїжджав за межі України, а саме: за період з 05 квітня 2019 року по 27 вересня 2019 року, з 10 жовтня 2019 року по 18 жовтня 2019 року та з 25 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року (а.с. 52, 96).

При цьому, у відповідь на запит суду Генеральне консульство Республіки Польща у м. Харкові повідомило про неможливість надання інформації щодо видання робочої візи позивачу з посиланням на те, що вказані дані є інформацією з обмеженим доступом (а.с. 74).

Крім того, як повідомила Ларинівська сільська рада Новгород-Сіверського району Чернігівської області у листі від 03 травня 2019 року за № 02-16/169, ОСОБА_1 з 01 лютого по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав на території Ларинівської сільської ради в АДРЕСА_1 без реєстрації. З 21 лютого 2019 року по даний час на території Ларинівської сільської ради останній не проживає (а.с. 50).

За інформацією КП «Шосткинське МБТІ» від 06 вересня 2019 року за № 796 за ОСОБА_1 зареєстрована 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 (а.с. 70).

У свою чергу, за даними щорічних декларацій за 2016, 2017 роки відповідач ОСОБА_2 працює прокурором Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області і розмір її заробітної плати за 2016 рік склав 148668 грн, а за 2017 рік 348611 грн. Також вона отримує пенсію за віком (а.с. 14-19, 20-25, 36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для перегляду розміру аліментів на утримання малолітнього сина немає, оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту того, що його майновий стан змінився таким чином, що це позбавило його можливості утримувати дитину на відповідному рівні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень статті 180 СК України свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Тобто, закон пов`язує виникнення права на зміну розміру аліментів зі зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, якщо такі обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів (визначення аліментів за домовленістю між батьками).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, враховуючи встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України обов`язок доказування, у справах про зміну розміру аліментів позивач повинен довести як наявність обставин, передбачених статтею 192 СК України, так і те, що ці обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів (визначення аліментів за домовленістю між батьками) та існують на момент звернення з позовом.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними і допустимими доказами обставин того, що погіршилось його матеріальне становище з часу набрання законної сили рішенням суду про стягнення з нього аліментів на дитину у розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як і не надав доказів стосовно погіршення стану його здоров`я, що потребує додаткових витрат, що давало би підстави для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів.

Так, матеріалами справи доведено, що звільнення позивача з роботи відбулось з його власної ініціативи, тому, як правильно зауважив суд першої інстанції, сам по собі факт непрацевлаштування позивача не є підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того, позивач в судовому засіданні суду першої інстанції визнав той факт, що його виїзди за кордон у період з 05 квітня 2019 року по 27 вересня 2019 року, з 10 жовтня 2019 року по 18 жовтня 2019 року та з 25 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року були пов`язані з працевлаштуванням, однак відмовився повідомити суд про розмір отриманого ним доходу, хоча і вказав, що працював неофіційно.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що після звільнення позивача з роботи у січні 2019 року він став на облік до Шосткинської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості, де з лютого 2019 року до 04 квітня 2019 року отримував допомогу по безробіттю, після чого був знятий з обліку з 04 квітня 2019 року у зв`язку з поданням ним письмової заяви про зняття з реєстрації як безробітного, а наступного дня, тобто 05 квітня 2019 року, він перетнув державний кордон України. Крім того, повернувшись 27 вересня 2019 року до України, позивач з 30 вересня 2019 року по 22 листопада 2019 року знову перебував на обліку у центрі зайнятості, де також отримував допомогу по безробіттю, після чого був знятий з обліку з 22 листопада 2019 року у зв`язку з поданням ним письмової заяви про зняття з реєстрації як безробітного, а 25 листопада 2019 року він виїхав за межі України, де перебував до 23 грудня 2019 року. В подальшому 27 грудня 2019 року позивача знову було поставлено на облік безробітних в Шосткинській міськрайонній філії Сумського обласного центру зайнятості та призначено виплату державної допомоги по безробіттю.

Однак, позивач у позовній заяві приховав факт отримання ним допомоги по безробіттю, вказавши, що перебуває в центрі зайнятості на обліку без виплати державної допомоги.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач окрім доходу від працевлаштування за кордоном та отримання державної соціальної допомоги по безробіттю увесь цей час отримував пенсію по інвалідності, що також спростовує його доводи про погіршення його матеріального стану. Посилання в апеляційній скарзі на наявність у нього ряду хронічних захворювань, лікування яких потребує постійних витрат не заслуговує на увагу колегії суддів щодо доводів апеляційної скарги про задоволення позову, ураховуючи той факт, що наявність у позивача другої групи інвалідності була підтверджена МСЕК ще у 2006 році. Тобто, ці захворювання існували у позивача на час ухвалення рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року про стягнення аліментів, а тому не можуть бути підставою для зміни їх розміру.

До доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував потреби дитини з урахуванням її віку та стану здоров`я колегія суддів відноситься критично, приймаючи до уваги те, що суд першої інстанції досліджував обставини щодо наявності у дитини хронічних захворювань, внаслідок чого вона потребує постійного систематичного медичного обстеження та лікування (а.с. 93, 94, 95, 106).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач мешкає разом з батьками в селі, здійснює догляд за ними, тому не має можливості працевлаштуватись, то вказані обставини були спростовані під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, так як Ларинівська сільська рада Новгород-Сіверського району Чернігівської області у листі від 03 травня 2019 року за № 02-16/169 повідомила суд про те, ОСОБА_1 з 01 лютого по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав на території Ларинівської сільської ради в АДРЕСА_1 без реєстрації. Однак, з 21 лютого 2019 року по даний час позивач на території Ларинівської сільської ради не проживає (а.с. 50).

Також не знайшли свого підтвердження матеріалами справи доводи позивача в апеляційній скарзі про відсутність у нього нерухомого майна з огляду на те, що за ним зареєстровано на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 (а.с. 70).

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що розмір утримуваних з нього аліментів дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, чим, на думку позивача, на нього покладено практично повне утримання дитини, то колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Тобто, це той мінімальний набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідний для забезпечення функціонування організму дитини. До того ж, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку становить мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину (частина 2 статті 182 СК України), у зв`язку з чим доводи позивача про повне покладення на нього обов`язку по утриманню дитини є безпідставними і голослівними.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а його висновки відповідають обставинам справи, тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду, як законне і обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко