Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 149/1369/17

провадження № 61-42310св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сьомаківська сільська рада Хмільницького району Вінницької області, ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмільницкого міськрайонного суду Вінницької області, у складі судді Вергелеса В. О., від 23 березня

2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Марчук В. С., від 12 липня

2018 року.

Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, розташовані на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказувала, що крім неї, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є його діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Вважала, що вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак оформити її в нотаріальному порядку вона позбавлена можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, а також у зв`язку з втратою оригіналів державних актів на право власності на земельні ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати за нею право власності на наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , інвентаризаційною вартістю 222 452,00 грн, загальною площею 74,6 кв. м, що складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», ганка з навісом літ. «г», сараю літ. «Б», погрібу з шийкою літ. «П/Б», огорожі № 1; земельну ділянку, площею 2,1994 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, яка належала ОСОБА_5 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 30 липня 2008 року серії ЯЖ № 378119, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за

№ 98; земельну ділянку, площею 0,0207 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, яка належала ОСОБА_5 згідно державного акту від 19 грудня 2012 року серії ЯЖ № 759538, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за

№ 04416.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , про визнання права власності у порядку спадкування.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 . У передбачений законом строк він звернувся до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, однак йому в усній формі було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, а також оригіналів державних актів на право власності на земельні ділянки, які були втрачені, видача свідоцтва про право на спадщину за законом неможлива. Заява про відмову від спадщини ним не подавалася. Спадщину він прийняв, оскільки спільно проживав з батьком, що підтверджено паспортними даними, згідно яких він зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги,

ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності за законом на

1/4 частку спадкового майна: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ; земельну ділянку,

площею 2,1994 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області; земельну ділянку, площею 0,0207 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницкого міськрайонного суду Вінницької області

від 23 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на наступне майно:

житловий будинок АДРЕСА_1 , інвентаризаційною вартістю 222 452 грн, загальною площею 74,6 кв. м, який складається з житлового будинку

літ. «А», прибудови літ. «а», ганка з навісом літ. «г», сараю літ. «Б», погрібу з шийкою літ. «П/Б», огорожі № 1;

земельну ділянку, площею 2,1994 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 87 525,82 грн, розташовану на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 378119 від 30 липня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 98;

земельну ділянку, площею 0,0207 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 834,50 грн, розташовану на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту серії ЯЖ

№ 759538 від 19 грудня 2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю

№ 04416.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що він у передбачений законом строк звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_1 як дружтна постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини по АДРЕСА_1 , тому є такою, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 . Суд встановив, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_5 не проживав, був зареєстрований у спадковому будинку АДРЕСА_1 , тому у відповідності з частиною третьою статті 1268 ЦК України не може вважатись таким, що прийняв спадщину після смерті батька.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 березня

2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не надав, тому висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не може вважатися таким, що прийняв спадщину у відповідності з частиною третьою статті 1268 ЦК України, є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та частково у частині вирішення первісних позовних вимог й ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, а також часткове задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що він зареєстрований у спадковому будинку, а враховуючи непридатність цього будинку до проживання та відсутність у нього іншого житла, він постійно проживав разом із спадкодавцем, що також підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 24 листопада 2015 року у справі № 149/3161/15 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Заявник вказує, що на день смерті батька він був прописаний у спадковому будинку, отже є таким, що прийняв спадщину в силу вимог статей 1267, 1268 ЦК України. Зазначає, що він приймав активну участь у будівництві спадкового будинку. На думку заявника, суди не встановили місце проживання спадкодавця, вказує, що будинок, в якому був зареєстрований спадкодавець був переданий батьками у власність його сестрі. Зазначає, що відмітка у паспорті є належним та достатнім доказом на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем. Також наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, у той час, як відповідно до статті 274 ЦПК України спори щодо спадкування не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Судові рішення оскаржуються лише у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та частково у частині вирішення первісних позовних вимог, тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягають в силу вимог статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

13 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 149/1369/17 розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 вересня 2016 року серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

На день смерті ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Сьомаківської сільської ради Хмільницького району від 29 вересня 2016 року № 11. За цією ж адресою проживала і дружина спадкодавця ОСОБА_1 .

Згідно інформації державного нотаріуса Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С. В. спадкова справа після смерті

ОСОБА_5 у державній нотаріальній конторі не заводилася.

Згідно з довідкою Сьомаківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 03 травня 2017 року № 309 житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до погосподарського обліку належав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Належність цього будинку спадкодавцю визнана учасниками справи.

ОСОБА_5 на праві власності належали земельні ділянки:

площею 2,1994 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району, що підтверджується копією державного акту від 30 липня 2008 року серії ЯЖ № 378119, та площею 0,0207 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Сьомаківської сільської ради Хмільницького району, що підтверджується копією державного акту від 19 грудня 2012 року серії ЯЖ № 759538.

Оригінали зазначених державних актів втрачені.

Згідно відповіді відділу Головного управління Держгеокадастру у Хмільницькому районі Вінницької області від 03 травня 2017 року

№ 0-2-0.25-55/119-17 за ОСОБА_5 дійсно було зареєстровано право власності на зазначені вище земельні ділянки.

Нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідчать, що вони відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_1

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Частиною першою статті 29 ЦК Українивизначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця є необхідним для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі своїм батьком на час його смерті, або подання у встановлений статтею 1270 ЦК України нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Реєстрація місця проживання позивача за зустрічним позовом у спадковому будинку по АДРЕСА_1 не може бути підставою для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки судами встановлено, що спадкодавець разом із дружиною був зареєстрований та проживав за іншою адресою: АДРЕСА_1 .

Відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичного проживання позивача за зустрічним позовом разом із спадкодавцем на час його смерті мало наслідком ухвалення судом першої інстанції обґрунтованого рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв`язку із його недоведеністю.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, судами попередніх інстанцій зроблена належна оцінка доказів.

За змістом частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції було розглянуто справу у порядку спрощеного провадження за участю учасників справи, зокрема представників ОСОБА_2 , що відповідає положенням ЦПК України та спростовує доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницкого міськрайонного суду Вінницької області

від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович