Провадження № 2/234/218/20
25 травня 2020 року місто Краматорськ
19.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що 20.01.2015 року він із відповідачкою уклали шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, на шлюб та сім`ю, відсутнє взаєморозуміння. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Майнових спорів між ними не має, бо спільно нажите майно під час шлюбу відсутнє. Просить розірвати шлюб. Крім того, при вирішенні питання місця проживання малолітньої доньки, просить взяти до уваги, що їх спільна дитина є малолітньою, жіночої статі та в такому віці, що потребує виключно материнського піклування та догляду. Просить залишити місце проживання їх малолітньої дитини з відповідачем ОСОБА_3 ..
Ухвалою суду від 20.06.2019 року позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 09.07.2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.08.2019 року клопотання представника позивача про проведення засідання в режимі відеоконференції задоволено.
Ухвалою суду від 22.08.2019 року відкладено підготовче засідання та продовжено його строк на тридцять днів.
Ухвалами суду від 04.09.2019 року, 27.09.2019 року клопотання представника відповідача про проведення засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 30.09.2019 року провадження по справі зупинено та сторонами надано строк для примирення тривалістю три місяці.

Ухвалою суду від 26.12.2019 року клопотання представника позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 03.01.2020 року провадження по справі відновлено та призначено її розгляд на підготовче засідання.

Ухвалою суду від 03.01.2020 року клопотання представника відповідача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 08.01.2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалами суду від 12.05.2020 року, 19.05.2020 року клопотання представника позивача про проведення засідання в режимі відеоконференції задоволено.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.

В судове засідання відповідач та її представник не з`явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, повісткою. 25.05.2020 року на електрону адресу суду надійшла заява від представника відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із провадженням карантину. Втім, суд не вважає за можливе відкласти розгляд справи, бо представником відповідача неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи (25.03.2020 року, 12.05.2020 року), які були судом задоволені. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Крім того, 11 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" в Україні було введено карантин. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України (ч. 4 ст. 212 ЦПК України). 08 квітня 2020 року наказом Державної судової адміністрації України №169 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду (далі - Порядок).Згідно з п. 2 розділу ІІ Порядку система відеоконференцзв`язку - комплекс технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon", що забезпечує проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку. Втім, відповідач та її представник не скористалися наданим їм правом відеозв`язку в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

20.01.2015 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 51.

Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 14.06.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, залишено без розгляду.

Оскільки відповідачем не було подано відзиву на позову, то суду приймає до уваги лише письмові докази позивача та вважає їх обгрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Згідно зі ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Як встановлено, сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, родина розпалась остаточно і в подальшому збережена бути не може.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини із відповідачкою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин суд вважає за необхідне позовні вимоги в даній частині задовольнити та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_3 ..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 263, 265, 280, 354 ЦПК України, ст.ст. 109, 110, 112 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити повністю.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 20 січня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 51.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, продовжити цей строк на час дії карантину. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя:

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті й надруковано в одному екземплярі.

Суддя: