Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № № 397/1160/16-ц

провадження № 61-38967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року у складі судді Отян О. В. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KGLWGK01580002, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 53 100,00 грн на термін до

02 листопада 2026 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Позивач зобов`язання за вказаним вище кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач умови договору не виконав, не погашена заборгованість за кредитом, відсотками та комісією.

Унаслідок порушень відповідачем зобов`язань, станом на 23 серпня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 376 350,65 грн, яка складається із: 46 662,70 грн - заборгованість за кредитом, 102 336,24 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 8 114,40 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 219 237,31 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Від цієї суми заборгованості відраховано суми, стягнуті попереднім судовим рішенням у сумі 103 668,51 грн, із яких: 45 447,70 грн - заборгованість за кредитом, 32 478,29 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом,

2 704,80 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, 23 037,72 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2011 року. Різниця становить 272 682,14 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просило стягнути з відповідача лише частину заборгованості у розмірі 157 113,34 грн, що складається із: 1 215,00 грн - заборгованість за кредитом, 69 857,95 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 5 409,60 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом та 80 630,79 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до

ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір

від 01 листопада 2006 року № KGLWGK01580002, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зустрічний позов мотивовано тим, що на порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком не надавалося позичальнику, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації, яка надається перед укладенням кредитного договору, про умови кредитування з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, не вказано повної орієнтовної вартості кредиту.

Крім того, кредитний договір не містить відповідальності сторони, зобов`язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов`язковість внесення до умов кредитного договору умову про відповідальність кредитодавця, не виконана. Розділ відповідальність за неналежне виконання договору містить лише права банку та відповідальність позичальника, проте не містить пунктів щодо відповідальності самого банку.

Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на цей час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, закріплених у статті 3 ЦК України, принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов`язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг.

Крім того, спірний кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, яка виникла станом на 23 серпня 2016 року, у розмірі 130 330,39 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 215,00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 69 857,95 грн, пені - 53 847,84 грн, комісії - 5 409,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитом у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період із

19 серпня 2011 року по 23 серпня 2016 року, а оскільки рішенням суду стягнута заборгованість за період до 19 серпня 2011 року у розмірі 103 668,51 грн, проте договірні правовідносини між сторонами не припинилися, тому з боржника підлягає

стягненню різниця між поточною заборгованістю та сумою, яка стягнута за рішенням суду. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 215,00 грн, заборгованість за відсотками у розмірі - 35 365,75 грн та пеню у розмірі 18 000,00 грн, а всього 54 580,75 грн. У стягненні заборгованості з комісії відмовлено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки сам відповідач не заперечував підписання та укладення кредитного договору. Разом з тим змінив рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки розрахунок здійснений без урахування наслідків спливу строків загальної та спеціальної позовної давності.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня

2018 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та постанову апеляційного суду у частині вирішення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та судових витрат та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним та передати справу у цих частинах на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині відмови у стягненні комісії та судових витрат залишити без змін, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що працівники банку не роз`яснили усіх положень договору, чим сприяли неправильному сприйняттю позичальником умов договору, а після підписання кредитного договору та ознайомившись з його умовами, стало зрозуміло, що якби працівниками банку було надано правдиву, доступну інформацію щодо угоди, то б відповідач не погодився на її підписання. Крім того, таку угоду укладено під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики банку, адже позичальник отримав нечітку інформацію під час укладення угоди та не міг ознайомитись належним чином з умовами до її підписання. До того ж, позивач у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору звернувся у вересні 2011 року до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, а отже, банк намагається повторно стягнути суму боргу за кредитом, яка вже стягнута за рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2011 року у цивільній справі

№ 2-664/2011.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Погрібного С. О. від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1089/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу

№ 397/1160/16-ц (провадження № 61-38967св18) 15 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

01 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № KGLWGK01580002, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк із 01 листопада 2006 року по 02 листопада 2026 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 53 100,00 грн, із яких: 45 000,00 грн - на житло у кредит, а також 8 100,00 грн - на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору.

Періодом сплати вважати період із 1 по 6 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 726,33 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека квартири АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за цим договором.

Видатковим касовим ордером від 01 листопада 2006 року підтверджується, що ОСОБА_1 отриманий кредит згідно з кредитним договором від 01 листопада 2006 року № KGLWGK01580002 у сумі 45 000,00 грн.

Прибутковими касовими ордерами від 01 листопада 2006 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплачені страхові премії у сумі 225,00 грн та 180,00 грн.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

від 01 листопада 2006 року № KGLWGK01580002 станом на 19 серпня 2011 року, у розмірі 103 668,51 грн, із яких: 45 447,70 грн - заборгованість за кредитом,

32 478,29 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом,

2 704,80 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 23 037,72 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Зазначене рішення 27 грудня 2011 року набрало законної сили.

20 листопада 2012 року на підставі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2011 року, виданий виконавчий лист

№ 2-664/2011.

Станом на 23 серпня 2016 року позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором від 01 листопада 2006 року № KGLWGK01580002, у загальному розмірі

376 350,65 грн, яка складається із: 46 662,70 грн - заборгованість за кредитом,

102 336,24 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом,

8 114,40 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 219 237,31 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитом у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період із 19 серпня 2011 року по 23 серпня

2016 року, а оскільки рішенням суду стягнута заборгованість за період до 19 серпня 2011 року у розмірі 103 668,51 грн, проте договірні правовідносини між сторонами не припинилися, тому з боржника підлягає стягненню різниця між поточною заборгованістю та сумою, яка стягнута за рішенням суду. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки сам відповідач не заперечував підписання та укладення кредитного договору. Разом з тим змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки розрахунок здійснений без урахування наслідків спливу строків загальної та спеціальної позовної давності.

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року справа

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року справа

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави таких пред`явлених ним позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що під час укладення договору про надання кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і узгодивши всі його істотні умови, отримавши кошти у кредит тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів та сплати відповідних відсотків, не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову щодо визнання кредитного договору недійсним, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору йому не була надана інформація, яка б не давала можливості у повній мірі усвідомлювати який договір він укладає та на яких умовах, або що умови, оспорюваного кредитного договору є несправедливими, тобто такими, що призводять до істотного дисбалансу прав та інтересів сторін.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Права споживача підлягають захисту у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у випадках та спосіб, встановлений частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Крім того, така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Позивачем за зустрічним позовом не доведено, у чому несправедливість умов договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Разом з тим висновки судів як першої, так і апеляційної інстанцій про стягнення кредитної заборгованості є помилковими, оскільки звернення позивача у 2011 року до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту змінило строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, а отже, строк повернення кредиту настав достроково. Зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пеню, штрафи на підставі умов договору. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, нарахування відсотків, неустойки та комісії після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними. Якщо вимога не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю, то позовна давність до такої вимоги не застосовується.

Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вимог за первісним позовом ухвалено при неправильному застосуванні положень статті 1048, 1050 ЦК України, що призвело до порушення норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій у частині вимог за первісним позовом із ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю таких вимог.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з

ПАТ КБ ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 932,32 грн.

Крім того, оскільки ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, та враховуючи, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, то з ПАТ КБ ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 4 713,40 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня

2018 року у частині вирішення первісного позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 травня

2018 року у частині вирішення зустрічних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 932,32 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за розгляд касаційної скарги у розмірі 4 713,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко