Справа № 346/3969/19
Провадження № 22-ц/4808/718/20
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Горейко М.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 лютого 2020 року у складі судді Калинюка О.П., ухвалене у м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних витрат і процентів за користування коштами, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних витрат і процентів за користування коштами.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 травня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 000,00 грн боргу за договором позики, 4 176,00 грн відсотків, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 51,00 грн державного мита, 1 000,00 грн моральної шкоди.

На виконання вищевказаного судового рішення видано виконавчі листи № 2-97/2010, які знаходяться на виконанні в Коломийському відділі ДВС.

У виконавчому провадженні вона замінила ОСОБА_4 , як її правонаступник, а ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_5 ».

Посилаючись на те, що відповідач рішення суду не виконав, умисно ухиляється від його виконання, сума боргу становить 7 257,00 грн, просила на підставі статті 625 ЦК України з 01 грудня 2010 року по 16 серпня 2019 року стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 746,14 грн, з яких: 8 853,54 грн інфляційні втрати, 1 892,60 грн три проценти річних.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 653,50 грн, як трьох відсотків річних та 2 731,00 грн інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Коломийського районного суду від 12 травня 2010 року, ухваленого у справі № 2-97/2010.

В решті позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 на користь держави.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції, в порушення статті 178 ЦПК України, прийняв відзив відповідача, оскільки відзив подано до суду з пропуском трьохмісячного строку. Крім того, у ньому відсутні пояснення причин пропуску такого строку та клопотання про його поновлення.

Також вважає, що місцевий суд безпідставно надав відзиву процесуального статусу заяви про застосування позовної давності та, відповідно, застосував позовну давність до позовних вимог.

У зв`язку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

Відповідно до частини першої статі 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статі 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду з відповідача стягнуто кошти, які останній не повернув, таким чином, спір стосується грошового зобов`язання, а тому існують підстави для стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України з урахуванням позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 травня 2010 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 000,00 грн боргу за договором позики, 4 176,00 грн відсотків, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 51,00 грн державного мита, 1 000,00 грн моральної шкоди, а разом 8 257,00 грн (а.с. 4).

Рішення набрало законної сили 25 листопада 2010 року (а.с. 5-8).

На виконання вищевказаного судового рішення 07 лютого 2011 року Коломийським міськрайонним судом видано виконавчі листи № 2-97/2010 та звернуто їх до примусового виконання (а.с. 5-8).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року у зв`язку зі смертю стягувача замінено сторону виконавчого провадження ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_6 (а.с. 13).

16 липня 2016 року ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_5 » (згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 16 липня 2016 року) (а.с. 65).

24 січня 2017 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 24 січня 2017 року) (а.с. 11).

Як вбачається з листа Коломийського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-франківській області №2494 від 16 серпня 2019 року, виконавчі листи № 2-97 від 12 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 3 000,00 грн бору, 4 176,00 грн відсотків, 30,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 51,00 грн державного мита знаходяться на примусовому виконанні у Коломийському МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області з 28 травня 2019 року. Станом на 16 серпня 2019 року заборгованість не погашено (а.с. 9).

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_6 станом на 16 серпня 2019 року становить 7 257,00 грн.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 має грошове зобов`язання перед ОСОБА_6 , що підтверджує судове рішення, грошове зобов`язання вчасно не виконано, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України має відшкодувати ОСОБА_6 інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Таким чином, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а оскільки сума позики залишається неповернутою, то кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь період невиконання рішення суду про стягнення коштів. Якщо ж період прострочення триває більше трьох років, то такий період обмежується останнім трьома роками перед зверненням до суду з позовом про стягнення сум на підставі статті 625 ЦК України.

20 серпня 2019 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та сплати трьох відсотків річних за весь час прострочення заборгованості відповідно до судового рішення за період з 01 грудня 2010 року по 16 серпня 2019 року.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву у якому просив застосувати строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України (а.с. 76-80).

Враховуючи, що позивач звернулася до суду з позовом 20 серпня 2019 року, строк позовної давності згідно статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих з 20 серпня 2016 року по дату, яку просила позивач 16 серпня 2019 року.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та сплати трьох відсотків річних

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно надав відзиву процесуального статусу заяви про застосування позовної давності на увагу не заслуговують, оскільки законодавець не установив вимоги щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, заяву про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 912/1104/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі 295/4116/18).

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд прийняв відзив з порушенням статті 178 ЦПК України, а саме з пропуском строку оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвала Коломийського міськрайонного суду від 06 вересня 2019 року про відкриття провадження, копія позовної заяви та додані до неї документи, відправлені відповідачу, повернулася назад до суду без вручення відповідачу. 21 листопада 2019 року відповідач подав заяву про надсилання йому документів за вказаною у заяві адресою. 21 листопада 2019 року ОСОБА_2 одержав повістку про виклик до суду на 10 січня 2020 року, відзив подав 03 січня 2020 року.

Відповідно до частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження, тому він не порушив вимог статті 178 ЦПК України при поданні відзиву.

Таким чином, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

М.Д. Горейко