ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3631/20
провадження № 2/753/4790/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"04" червня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Долі М.А.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якій просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позовна заява обгрунтована тим, що позивачу, як єдиному спадкоємцю після смерті батька ОСОБА_4 , належить на праві приватної власності успадкована ним квартира АДРЕСА_1 . Проте у вказаній квартриі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , хоча і не проживають в ній вже близько 27 років, вони не належать до кола сім"ї позивача та не перебувають з ним у родинних відносинах.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 18.03.2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не прибув, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за адресою реєстрації місця проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, про причини неявки суду не повідомили, відзив до суду не подали, тому суд, враховуючи думку представника позивача, ухвалив розглядати справу у їхню відсутність на підставі належних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 06.10.2011 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2017 року. 1/2 частина вказаної квартири перейшла позивачу в порядку спадкування після сметрі батька ОСОБА_4 та інша 1/2 - в порядку спадкування після смерті його баби ОСОБА_5 (а. с. 17, 20).

За даними Відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 45).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 була дружиною померлого ОСОБА_4 , та шлюб між ними було розірвано 16.11.1993 року (а. с. 9).

За даними Акту від 17.02.2020 року, посвідченого мешканцями квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з листопада 1993 року у квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають (а. с. 10).

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Як убачається з матеріалів справи, предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачами права на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що відповідачі не являються членами його сім"ї, не проживають у спірному житловому приміщенні з 1993 року, не несуть витрати за житлово-комунальні послуги, таким чином, порушуючи права позивача, як власника квартири.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого житлового законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, правовим наслідком чого є зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В той же час, суд вважає необґрунтованою позовну вимогу позивача, пред`явлену до відповідачів про зняття їх з реєстраційного обліку, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останнім у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про примусове зняття з реєстраційного обліку відповідача, з огляду на відсутність порушень прав позивача в цій частині спору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що передбачено ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі по 840,80 грн. з кожного.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 383, 391, 403, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274 - 279, 280 - 282, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 840,80 грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_6 .

Заочне рішення може бути переглянуте Дарницьким районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: М.О. Заставенко