Справа № 559/2445/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

при секретарі судового засідання Крушняк О.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубно цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

В зазначеному будинку до дня смерті батько ОСОБА_7 проживав разом з ним, дружиною ОСОБА_2 , сестрами позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також племінниками позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою №03-15/1424, виданою Сатиївською сільською радою 08.12.2017.

Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті батька, які прийняли спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_2 та його рідні сестри ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Спадкоємці подали заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

19 вересня 2018 року звернувся до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини за законом після смерті батька. Проте нотаріус видала письмове повідомлення про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не було надано документів, що посвідчують право власності ОСОБА_7 на зазначений вище житловий будинок. Також нотаріусом роз`яснено право на звернення до суду для вирішення цього питання.

Вважає, що після смерті батька набув право на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок належав покійному батьку та матері ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний ними у шлюбі. Мати ОСОБА_2 працювала у колгоспі «Зоря комунізму», спірний житловий будинок було придбано у шлюбі та оформлено на неї згідно договору купівлі-продажу від 16.04.1991 року. У тому ж колгоспі працював батько ОСОБА_7 . Згідно з записами погосподарської книги №17 за 1991-1995 роки, головою колгоспного двору був його батько ОСОБА_7 , а членами двору (всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку): мати ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_4 , та сестри - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . З дня придбання будинку вони зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку, що підтверджується записами у погосподарських книгах №17 за 1991-1995 роки, №15 за 1996-2000 роки, №09 за 2001-2005 роки, №08 за 2006- 2010 роки, №08 за 2011-2015 роки, №8 за 2016-2020 роки.

Житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 було набуто батьками позивача в шлюбі, тому він належить їм на праві спільної сумісної власності. Покійному батьку належить 1/2 частина житлового будинку на праві спільної сумісної власності. Так як спадкоємців за законом після смерті батька є четверо, тому позивачу належить 1/8 частина спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом.

На даний час має намір реалізувати право на свою частку в спадковому майні, проте не має можливості оформити право власності, оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок виданий не на ім`я батька, а на матір. За цих підстав нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У зв`язку з зазначеними обставинами, змушений звертатись з даним позовом до суду.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення, оскільки для того щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину необхідно дотримання ним таких вимог як постійне, тобто, не менше одного року, проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У позовній заяві позивач вказує про те, що на час відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем та в якості доказів цих обставин надає довідку, видану виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 08.12.2017 №03-15/1424 та копії витягів погосподарських книг Сатиївської сільської ради №17 за 1991-1995 роки, №15 за 1996-2000 роки, №009 за 2001-2005 роки, №08 за 2006-2010 роки, №08 за 2011-2015 роки, №8 за 2016-2020 роки. Однак, твердження позивача про те, що він постійно проживав на час відкриття спадщини після смерті батька не відповідають дійсності. Довідка та копії витягів погосподарських книг Сатиївської сільської ради свідчать про те, що позивач дійсно є зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 . З 10 липня 1998 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_4 (у цій справі позивач), однак, після свого одруження став проживати за місцем проживання своєї дружини в с.Тушебин Млинівського району Рівненської області і фактично не проживає за місцем реєстрації з 2002 року. Це підтверджується актом комісії Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 28 листопада 2017 року, довідкою Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області від 20 лютого 2018 року №03-15/204 та інформацією Сатаївської сільської ради Дубенського району Рівненської області за №03-11/58 від 23 січня 2018 року.

Таким чином, позивач, будучи зареєстрованим, не проживав не тільки постійно, а й тимчасово зі спадкодавцем в день його смерті, так як не проживав за місцем відкриття спадщини з 2002 року. Відтак, враховуючи вище наведені положення чинного законодавства та обставини, позивач не прийняв і не може вважатися таким, що прийняв спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник дали пояснення згідно з позовом. Зокрема, ОСОБА_4 пояснив, що працював у ФГ «Троянда» в с.Сатиїв, яке знаходиться недалеко від батьківської хати, тому там жив 5 днів на тиждень, а в інший час жив із сім`єю у с.Тушебин. Також допомагав батькові по господарству, спільно володіли з ним кіньми та возом. Позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити.

Відповідачі в судовому засіданні пояснили, що позивач не проживав з батьком на момент відкриття спадщини, просили прийняти справедливе рішення, і якщо ОСОБА_4 має право на батькову частку, то не проти. Згідно заяви від 13.12.2019 ОСОБА_6 в задоволені позову просить відмовити (а.с.154).

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував факт прийняття спадщини позивачем, так як з 2002 року він не проживав у будинку батьків, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, заяви сторін, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 18.04.2016 серія НОМЕР_1 виданим Виконавчим комітетом Сатиівської сільської ради Дубенського району Рівненської області (а.с.104).

Померлий ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Згідно довідки 03-15/1424 від 08.12.2017, виданої виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті був постійним жителем села Сатиїв Дубенського району Рівненської області. До дня смерті він постійно проживав разом із ОСОБА_2 -дружина, ОСОБА_4 -син, ОСОБА_5 -дочка, ОСОБА_8 -внук, ОСОБА_9 -внук, ОСОБА_6 -дочка (а.с.13).

Згідно з записами погосподарської книги №17 за 1991-1995 роки, головою колгоспного двору був його батько ОСОБА_7 , а членами двору (всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку): мати ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_4 , та сестри - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . З дня придбання будинку вони зареєстровані та проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується записами у погосподарських книгах №17 за 1991-1995 роки, №15 за 1996-2000 роки, №09 за 2001-2005 роки, №08 за 2006- 2010 роки, №08 за 2011-2015 роки, №8 на 2016-2020 роки (а.с.14-32).

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.04.1991 року, випискою з рішення зборів уповноважених колгоспу «Зоря комунізму» Дубнівського району від 12.07.1990 №115 від 25.03.1991, виписками з погосподарських книг, Свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого 26.01.2001 виконкомом Сатиївської сільської ради, Свідоцтвом про шлюб від 17.09.1978 серії НОМЕР_3 (а.с.10, 11, 14-15, 34, 107).

Після смерті ОСОБА_7 . Другою Дубенською нотаріальною конторою заведено спадкову справу №187/2016 (а.с.102-131).

Згідно спадкової справи №187/2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_12 звернулись до нотаріуса з заявами про відмову від прийняття спадщини (а.с.103). ОСОБА_6 07.10.2016 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.102).

За життя ОСОБА_7 склав заповіт 04.04.2016 , згідно якого земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,29, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №3505 заповів дочці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.106).

ОСОБА_4 08.12.2017 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.128).

Згідно відповіді державного нотаріуса Хаєцької О.М. від 19.09.2018, у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не подав документів, що посвідчують право власності ОСОБА_7 на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину на це нерухоме майно не може бути видано (а.с.131).

Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доходу).

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі.

Як зазначено у п.3.4 роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753-0/4-13 ви 16.05.2013 року, відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Розглядаючи спори, пов`язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам cлід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, шо належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

В ст. 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті та той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до положень ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Таким чином, позивач у справі вимушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно з метою оформлення права на спадщину, відповідно до вимог чинного законодавства України, та державної реєстрації права власності на нерухоме майно після смерті ОСОБА_7 .

Суд розцінює критично подану відповідачем довідку №03-15/204 від 20.02.2018, видану виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області про те, що ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації з 2002 року, а саме за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.90). Оскільки ця довідка суперечить довідці №03-15/1424 від 08.12.2017, виданої виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області, про те, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті був постійним жителем села Сатиїв Дубенського району Рівненської області. До дня смерті він постійно проживав разом із ОСОБА_2 -дружина, ОСОБА_4 -син, ОСОБА_5 -дочка, ОСОБА_8 -внук, ОСОБА_9 -внук, ОСОБА_6 -дочка (а.с.13).

Довідка та копії витягів погосподарських книг Сатиївської сільської ради свідчать про те, що позивач дійсно був зареєстрованим та проживав в будинку АДРЕСА_1 з 10 липня 1998 року і на момент відкриття спадщини. Тому, суд вважає, що за ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на спадкове майно, яке складається з 1/8 частини житлового будинку загальною площею 59, 7 метра квадратних та житловою площею 42, 2 метра квадратних з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 .

За таких обставин, керуючись ст.ст. 12,13,81,259,263-265ЦПК України,-ст.ст.328, 368 386, 392, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1226, 1258, 1261, п.3,5 ст.1268 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце поживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце поживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце поживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце поживання: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/8 частину житлового будинку загальною площею 59, 7 метра квадратних та житловою площею 42, 2 метра квадратних з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 на усій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID19)» №540-ІХ від 30 березня 2020 року визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках автоматично продовжуються на період дії карантину.

Повний текст рішення виготовлено 04.06.2020.

Суддя Р.В. Ралець