Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/1313/18

провадження № 61-47661св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року у складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання звільнення незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди .

Позовна заява мотивована тим, що її 04 грудня 2017 року звільнено з посади начальника сектора соціального розвитку відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у ПАТ «Укргазвидобування», на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вказане звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно проведено із порушенням трудового законодавства, а саме: на підприємстві фактично були відсутні зміни в організації виробництва та праці; роботодавцем не враховано її переважне право на залишення на роботі, так як вона має 22 роки безперервного стажу та на її утриманні перебуває чоловік, який є інвалідом II групи. Крім того, позивач зазначає, що її не була ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення та переліком наявних вільних посад на підприємстві. При цьому у зайняті посади головного фахівця в одному із структурних підрозділів підприємства та головного фахівця служби Головного правління апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» їй було відмовлено.

Ураховуючи викладене, позивач просила: визнати неправомірним її звільнення, скасувати наказ про звільнення від 04 грудня 2017 року № 313-к, поновити її на роботі на посаді начальника сектора соціального розвитку відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у ПАТ «Укргазвидобування» з 04 грудня 2017 року, зобов`язати ПАТ «Укргазвидобування» здійснити ОСОБА_1 виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 04 грудня 2017 року, стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем при звільненні позивача були дотримані всі вимоги трудового законодавства, оскільки у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які супроводжувались скороченням чисельності штату працівників, позивача в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про майбутнє вивільнення та було запропоновано вакантні посади, від переведення на які позивач відмовилася.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи позивача про незаконність його звільнення не знайшли свого підтвердження, а тому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували недобросовісну поведінку відповідача при наданні строку позивачу для подання необхідних документів для переведення на одну із вакантних посад, а також те, що відповідачем надано не весь перелік вакантних посад для вибору позивачем, а ті, що були надані, є такими, що завідомо сплановані як невигідні для останньої. Крім того, заявник зазначає, що всі посади, які пропонувались позивачу, є значно нижче за кваліфікацією порівняно з тією посадою, яку обіймала позивач. Також відповідачем не враховане переважне право позивача на залишенні на роботі, оскільки вона мала більш високу продуктивність праці та безперервно працювала на підприємстві понад 22 роки; у неї на утриманні перебуває чоловік, який є інвалідом другої групи безстроково. Відповідач, у період з 25 вересня 2017 року по 01 грудня 2017 року, не ознайомив позивача з переліком наявних вільних вакансій на тому ж підприємстві, у зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укргазвидобування» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 з 22 травня 2017 року, відповідно до наказу від 22 травня 2017 року № 140-к, працювала на посаді начальника сектора соціального розвитку відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у ПАТ «Укргазвидобування».

Наказом ПАТ «Укргазвидобування» від 25 липня 2017 року № 472 «Про зміни в організації виробництва і праці» ліквідовано відділ організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» затверджені зміни до штатного розкладу керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців апарату управління ПАТ «Укргазвидобування» та виключено з 25 липня 2017 року із штатного розкладу апарату управління посади відділу організації соціального розвитку управління майна та непрофільних активів у кількості 3 штатних одиниць: начальника відділу, начальника сектору соціального розвитку та головного фахівця сектору соціального розвитку.

27 липня 2017 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та одночасно було запропоновано переведення на одну із вакантних посад, згідно додатку до листа від 27 липня 2017 року № 14/1-014-6360. Однак позивач відмовилася від ознайомлення з письмовим попередженням про наступне вивільнення та переліком вакантних посад під підпис, а також про відмову від переведення на одну із запропонованих посад, що підтверджується відповідним актом від 27 липня 2017 року.

31 липня 2017 року на підставі наказу ПАТ «Укргазвидобування» від 25 липня 2017 року № 472 начальником департаменту по роботі з персоналом ОСОБА_3 листом від 31 липня 2017 року № 14/1-014-6423 позивачу додатково було запропоновано переведення на вакантні посади.

ОСОБА_1 виявила бажання перевестися на вакантну посаду головного фахівця служби Голови Правління апарату управління ПАТ «Укргазвидобування», у зв`язку з чим відповідач листом від 31 липня 2017 року № 14/1-014-6434, який позивач отримала 31 липня 2017 року особисто під розпис, запропонував до 13-30 год. 01 серпня 2017 року надати в департамент по роботі з персоналом: копії документів про повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст) за спеціальністю «міжнародне право»; копії документів, що підтверджують знання англійської мови (рівень перекладача); копії документів, що підтверджують досвід роботи не менше трьох років на посадах керівника структурного підрозділу з діловодства та/або керівника структурного підрозділу методології та організації процесів.

Однак вказані документи позивачем не надані, що підтверджується актом про ненадання ОСОБА_1 документів щодо підтвердження кваліфікації для переведення на іншу посаду у зв`язку зі змінами в організаційній структурі та штатному розкладі від 01 серпня 2017

В подальшому відповідачем листами від 01 серпня 2017 року № 14/1-014-6492, від 04 серпня 2017 року № 14/1-014-6641, від 07 серпня 2017 року № 14/1-014-6685, від 14 серпня 2017 року № 14/1-014-6944, від 16 серпня 2017 року № 14/1-014, від 21 серпня 2017 року № 14/14-014-7179, від ЗО серпня 2017 року № 14/1-014-7367, від 04 вересня 2017 року № 14/1- 014-7494, від 07 вересня 2017 року № 14/1-014-7639, від 13 вересня 2017 року № 14/1- 014- 7808 та від 20 вересня 2017 року № 14/1-014-8051 позивачу додатково пропонувалось переведення на одну із вакантних посад.

Від переведення на запропоновані вакансії позивач відмовилася, що підтверджується актами про відмову ОСОБА_1 від переведення на одну із вакантних посад, які з`явилися в результаті звільнення працівників.

Суди також встановили, що позивач у період з 25 вересня 2017 року по 01 грудня 2017 року перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності серія АДВ № 967999 , серія АДІ № 534631 та серія АДІ № 534735 .

Після виходу з лікарняного листом від 04 грудня 2017 року № 14/1-01- 10738 позивачу додатково пропонувалось переведення на одну із вакантних посад, від переведення на які ОСОБА_1 відмовилася, що підтверджується відповідними актами від 04 грудня 2017 року.

Наказом ПАТ «Укргазвидобування» від 04 грудня 2017 року № 312-к позивача було звільнено із займаної посади з 04 грудня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою від переведення на іншу роботу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як встановили суди, позивача було вчасно попереджено про майбутнє звільнення та запропоновано інші вакантні посади на підприємстві від зайняття яких ОСОБА_1 відмовилася.

Крім того позивачу, протягом двох місяців з моменту попередження про майбутнє звільнення, неодноразово письмово пропонувались вакантні посади, які з`являлись на підприємстві, однак ОСОБА_1 відмовилася від переведення на вказані посади, що підтверджується актами про відмову ОСОБА_1 від переведення на одну із вакантних посад.

Установивши фактичні обставини у справі на підставі належних та допустимих доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника та правомірно звільнив ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що у зв`язку з недобросовісною поведінкою відповідача при наданні їй строку для подання необхідних документів для переведення на одну із вакантних посад, порушено її право на переведення на посаду головного фахівця служби Головного Правління апарату управління ПАТ «Укргазвидобувння» є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних документів наявність яких необхідна для зайняття вказаної посади, а також заяви на ім`я відповідача про таке переведення.

Посилання заявника про наявність у неї переваги на залишенні на роботі, оскільки вона має 22 роки безперервного стажу та в неї на утриманні перебуває чоловік, який є інвалідом другої групи є безпідставними, оскільки позивач займала посаду в структурному підрозділі всі посади в якому були скорочені, а відсутність інших працівників, які займали б таку ж посаду або виконували таку роботу, не дає можливості порівняти з ними кваліфікацію позивача, а тому право позивача на залишенні на роботі не може бути реалізоване. Крім того, шлюб позивача розірваний, фактичні шлюбні відносини з колишнім чоловіком не підтверджені.

Інші аргументи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені заявником у касаційній скарзі доводи, також були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Крім того, доводи касаційної скарги зводяться до бажання повторного перегляду вже вирішеної справи тільки з метою нового її слухання і вирішення. Проте це порушує принцип остаточності рішення суду (res judicata), оскільки підстав для перегляду судових рішень немає, права та обов`язки сторін уже вирішені (рішення Європейського суду з прав людини: «Брумареску проти Румунії», «Науменко проти України»).Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко