Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

місто Київ

справа № 727/5508/15

провадження № 61-2745св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 вересня 2017 року у складі судді Смотрицького В. Г. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Одинака О. О., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 11 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 193/26/05-і, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 5 % річних з кінцевим терміном повернення 11 листопада 2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення кредиту 11 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 193/26/05-і.

02 лютого 2015 року відповідачам направлені вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 24 червня 2015 року вони залишені без задоволення.

Посилаючись на невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість, яка утворилася станом на 24 червня 2015 року, у розмірі 26 956, 37 дол. США, з яких: 23 809, 54 дол. США - заборгованість за сумою кредиту, 3 146, 83 дол. США - заборгованість за процентами, 118, 63 грн - пеня.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

ОСОБА_1 обґрунтовував заявлені вимоги тим, що під час підписання кредитного договору сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, які передбачені законодавством для чинності цього правочину. Зокрема, у договорі не зазначено: ціну договору, абсолютне здорожчання кредиту, відносне здорожчання кредиту, сукупну вартість кредиту із врахуванням супутніх витрат, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, кінцевої суми щомісячного платежу, сплати страхових сум.

На момент укладення кредитного договору в АКІБ «УкрСиббанк» не було відповідної банківської ліцензії на видачу валютних кредитів, а начальник відділення банку не мав відповідних повноважень на укладення такого договору, що суперечить вимогам статті 244 ЦК України.

Посилався також на те, що визначений порядок розрахунку процентів за користування кредитом суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, статті 638 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 19 Закону України «Про банки й банківську діяльність», банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним як позичальником свідомого вибору схеми кредитування, йому не було вручено примірника кредитного договору, а надано договір тільки для підписання.

ОСОБА_2 також звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним, посилаючись на те, що договір поруки від 11 листопада 2005 року № 193/26/05-і вона не укладала та не підписувала.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічних позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, у тому числі недоведеності отримання ОСОБА_1 кредиту у розмірі саме 40 000, 00 дол. США. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_2 , яка є поручителем, суд виходив з того, що порука припинилася внаслідок спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року в частині відмови в позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано. Позов ПАТ «УкрСиббанк» у цій частині задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 956, 37 дол. США, з яких: 23 809, 54 дол. США - заборгованість за сумою кредиту, 3 146, 83 дол. США - заборгованість за процентами, пеня - 106, 26 грн. Вирішено питання розподілу судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог банку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк», апеляційний суд, надавши системну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов висновку, що позов банку підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості із позичальника. Апеляційний суд встановив, що порука ОСОБА_2 припинилася у зв`язку із збільшенням обсягу її відповідальності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у грудні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову; скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року у частині часткового задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» та залишити в силі в цій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що:

- банк не довів належними та допустимими доказами отримання ОСОБА_1 кредиту у розмірі 40 000, 00 дол. США;

- кредитний договір не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 (далі - Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту);

- апеляційний суд помилково не врахував висновок експерта, а наданий банком розрахунок заборгованості є поверховим.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2017 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 193/26/05-і.

Згідно з пунктом 1.1, підпунктами 1.2.1, 1.2.2, 1.3.1 договору банк зобов`язується надати позичальнику кредит у термін 11 листопада 2005 року, а позичальник зобов`язується прийняти кредит у сумі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 5 % річних з кінцевим терміном повернення 11 листопада 2026 року.

На забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, а також сплати можливої неустойки (пені, штрафу) 11 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 193/26/05-і.

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту: придбання житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Кредит надається шляхом видачі готівки через касу банку (пункт 1.5 кредитного договору).

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень та отриманням кредитних коштів ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Як встановлено у справі, підписанню сторонами договору передувала процедура погодження його умов, вивчення банком даних про платоспроможність позичальника.

ОСОБА_1 до отримання кредиту був ознайомлений із щомісячними платежами, які повинні сплачуватися після отримання кредиту, власноручно підписавши графік погашення кредиту та відсотків, із якого видно сукупну вартість належного до повернення кредиту разом з відсотками за його користування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначив, що у справі не доведено надання позичальнику усієї суми кредиту, при цьому відповідач стверджував, що отримав еквівалент приблизно 20 000, 00 дол. США.

З такими доводами погодився і суд першої інстанції, пославшись на ненадання позивачем заяви про видачу готівки, висновок судово-економічної експертизи від 03 жовтня 2016 року № 44 про те, що станом на 24 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком за умови видачі банком коштів за кредитним договором у сумі 20 000, 00 дол. США відсутня (пункт 5 висновку).

Апеляційним судом встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 суму позики у розмірі 40 000, 00 дол. США, оскільки строк виконання банком обов`язку передати ОСОБА_1 обумовлену кредитним договором суму у 40 000, 00 дол. США минув 11 листопада 2005 року. Після спливу зазначеної дати позичальник не пред`являв банку претензій щодо неотримання коштів у визначеному кредитним договором розмірі, певний період здійснював погашення кредиту у строки та в обсягах, передбачених графіком погашення заборгованості, який розрахований, виходячи з суми наданого кредиту у 40 000, 00 дол. США. Отримання позичальником грошових коштів у повному обсязі підтверджено записами у витягу з особового рахунку ОСОБА_1 , копією меморіального ордера, фактом придбання позичальником житлового будинку, з метою набуття якого надавався йому кредит.

ОСОБА_3 з часу укладення кредитного договору не заявляв претензій до банку про неотримання кредитних коштів у повному обсязі, не міг назвати конкретну суму отриманих чи неотриманих коштів, а лише фактично висловлював припущення про неотримання коштів у повному обсязі.

Відхиляючи висновок експерта, апеляційний суд встановив, що нарахована експертом заборгованість за кредитом та процентами не відповідає умовам договору, не враховує стану та часу сплати боржником сум на погашення зобов`язань. Апеляційний суд встановив, що при наведенні розрахунків експерт не взяв до уваги умови договору. Зокрема, відповідно до пункту 1.6 договору сторони погодили черговість погашення заборгованості позичальника: 1) прострочені проценти, 2) прострочені комісії, 3) строкові проценти, 4) строкові комісії, 5) прострочена сума основного боргу, 6) строкова сума основного боргу, 7) штрафні санкції. Цим пунктом договору сторони також передбачили, що у випадку перерахування коштів на погашення кредиту та/або процентів у порушення вищевказаної черговості з вини позичальника банк вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли, відповідно з черговістю, викладеною у цьому пункті договору, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок. Встановлено, що банк скористався указаним правом та навів розрахунок заборгованості з урахуванням порушення позичальником черговості погашення кредиту та процентів. Натомість експертом цього не взято до відома.

Експерт також при наданні висновку помилково врахував правила Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка не була чинною на час укладення кредитного договору, та постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка прийнята після укладення договору.

З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, який враховує суму отриманого позичальником кредиту (40 000, 00 дол. США), умови кредитного договору, в тому числі графік погашення заборгованості, процентну ставку, стан погашення за кредитом, апеляційний суд встановив, що станом на 24 червня 2015 року за кредитним договором заборгованість складає: 23 809, 54 дол. США - за сумою кредиту, 3 146, 83 дол. США - за процентами, 106, 26 грн - пеня.

Також встановлено, що банк скористався правом дострокового повернення кредиту та процентів, письмові вимоги про дострокове погашення кредиту банком надіслано відповідачам 02 лютого 2015 року.

Оцінка доводів про недійсність кредитного договору

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV викладений Закон України «Про захист прав споживачів» в новій редакції, в якій запроваджено законодавче регулювання прав споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11), а також визначено як підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17

(провадження № 61-29385во18).

Верховний Суд врахував, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами 11 листопада 2005 року, тобто до набрання чинності

статтями 11, 18 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV

«Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак правильними є висновки про те, що цей договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності згаданим нормам права. Укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий період часу (9 років) виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість його волі на реальне настання певних правових наслідків.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що банк скористався правом пред`явити вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів, письмові вимоги про дострокове погашення кредиту банком надіслано відповідачам 02 лютого 2015 року. Зокрема, відповідно до цих письмових вимог банк вимагав усунення порушень кредитного договору, погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дня одержання цього повідомлення, у розмірі: 1 269, 84 дол. США - прострочена заборгованість; 1 868, 55 дол. США - прострочена заборгованість за процентами. У випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк», банк вимагає виконання позичальником та поручителем зобов`язань за кредитним договором, а саме сплатити заборгованість з повернення суми кредиту в повному обсязі, сплати нарахованих процентів.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Банк реалізував своє право та змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши вимогу позичальнику та поручителю; прострочена заборгованість у встановлений у вимозі строк не погашена протягом 31 дня з дня отримання такої вимоги (07 лютого 2015 року), а отже, строк виконання основного зобов`язання настав 11 березня 2015 року.

Після настання строку виконання основного зобов`язання у банку припинило існувати право нараховувати відсотки за кредитом.

Так, в оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, встановивши, що строк кредитування відповідно до умов вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором настав 11 березня 2015 року (32 день з моменту отримання вимоги), Верховний Суд вважає, що у банку припинилося право нараховувати надалі відсотки за кредитом до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку у зв`язку з недоведеністю розміру заявлених позовних вимог, частково задовольняючи позов, погодився з правомірністю продовження нарахування відсотків з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Щодо наявності правових підстав для нарахування пені після закінчення строку кредитування

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладений висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та погодилися з правомірністю нарахування пені з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором до звернення до суду з позовом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене Верховний Суд, підсумовуючи висновки, дійшов переконання, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за нарахованими відсотками та пенею, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, шляхом зменшення розміру заборгованості ОСОБА_1 за відсотками до розміру 2 332, 56 дол. США, заборгованості за пенею - до розміру в 63, 31 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову банку до ОСОБА_2 та позову ОСОБА_2 сторонами не оскаржувалися, а тому не переглядалися Верховним Судом.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» (99, 79 % від заявлених вимог), то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, пропорційно покладаються на банк та ОСОБА_3 .

Судові витрати, понесені заявником у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають пропорційно відшкодуванню позивачем на користь заявника.

Враховуючи, що розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь банку у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій становить 7 657, 27 грн (з яких 3 646, 32 грн - у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та 4 010, 95 грн - у зв`язку з апеляційним розглядом справи), а судові витрати, які підлягають відшкодування банком на користь ОСОБА_1 , - 7, 67 грн, тому Верховний Суд дійшов висновку про можливість здійснення зарахування судових витрат та стягнення різниці з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» (7 657, 27 грн - 7, 67 грн = 7 649, 60 грн).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором та пені змінити, зменшити розмір заборгованості ОСОБА_1 за відсотками до 2 332, 56 дол. США, заборгованості за пенею - до 63, 31 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 7 649, 60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик