ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4598/20 Справа № 212/9655/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року, яке постановлено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 104 325 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 17 жовтня 2019 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких 20% - по вібраційній хворобі, 15% - по Хозл та 5% - по туговухості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 76 840 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що у п. 19 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 липня 2019 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача.

Крім того, суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, оскільки залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів спричинення шкоди.

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є завищеним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача вважає рішення суду законним, обґрунтованим і правильним по суті та таким, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, натомість апеляційна скарга не містить належних та допустимих доводів,які б вказували на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, відзиву представника позивача на апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 07 квітня 1998 року по 27 вересня 2001 року працював на посаді підземного прохідника шахти ім. «Леніна» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 27 вересня 2001 року звільнений за власним бажанням. З 17 листопада 2003 року по 04 грудня 2013 року працював на посаді підземного прохідника, з 04 грудня 2013 року по 04 квітня 2019 - прохідником на шахті «Леніна» ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 04 квітня 2014 року звільнений з підприємства за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст. 38 КЗпП України (а.с. 25-28).

Відповідно до п. 17 Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 липня 2019 року,професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, внаслідок недосконалістю технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавленнята режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, він підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолів фібро генної дії, загальної вібрації та шуму (а.с. 11).

Відповідно до п. 18 Акту, причиною професійного захворювання позивача є пил, переважно фібро генної дії, вібрація загальна та шум, які перевищували показники норм згідно ДСН (а.с. 12).

Висновком МСЕК від 17 жовтня 2019 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких 20% - по вібраційній хворобі, 15% - по Хозл та 5% - по туговухості( а.с. 15).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 17 Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 липня 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло через тривалу роботу на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, які характеризувалися недосконалістю технології підземного видобутку руди, мали місце порушення систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, де він підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолів фібро генної дії, загальної вібрації та шуму (а.с. 11).

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано, що у п. 19 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19 липня 2019 року не вказано конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача, оскільки не зазначення в Акті винних осіб ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 18 Акту, причиною професійного захворювання позивача є пил переважно фібро генної дії, вібрація загальна та шум, які перевищували показники норм згідно ДСН (а.с. 12).

Висновком МСЕК від 17 жовтня 2019 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких 20% - по вібраційній хворобі, 15% - по Хозл та 5% - по туговухості ( а.с. 15).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ «Кривбасзалізрудком» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів спричинення шкоди, колегією суддів відхиляються, оскільки факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того відповідно до частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочомумісці в кожному структурному підрозділ іумови прац івідповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавств ащодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він постійний відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль у великих суглобах кінцівок, переважно колінних, судоми в кінцівках, заніміння кінцівок, підвищену чутливість їх до холоду, коливання АТ, головний біль, запаморочення, зниження пам`яті. Настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який він мав до виникнення професійного захворювання, обумовлене істотним погіршенням психологічного аспекту його життя. Через хворобу позивач не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, це доводиться робити його дружині, що викликає неприхований осуд з боку оточуючих. Крім того, позивач не може повноцінно приділяти увагу донці, яка є інвалідом дитинства по слуху та їй встановлена третя група інвалідності з переоглядом 01.09.2020 року. Життя позивача змінилося назавжди та перспектива в майбутньому переносити ще сильніший біль, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. З метою уникнення подальшого прогресування хвороби, попередження розвитку більш тяжких захворювань, які дуже часто виникають при загостренні професійних захворювань, та для того, щоб покращити свій емоційний стан, позивачу потрібно активно підтримувати своє здоров`я.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 76 840 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині,з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: