УХВАЛА

27 травня 2020 року

м. Київ

справа №366/2375/19

провадження № 61-7015ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 17 січня 2017року у розмірі 96 380,89 грн та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 17 січня 2017 року відповідач отримала кредит у розмірі 25 000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 15 серпня 2019 року становить 96 380,89 грн та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 44 929,95 грн, за простроченим тілом кредиту у розмірі 21 73,81 грн, нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 23 903,37 грн, нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн у розмірі 750,00 грн, а також штрафів у розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та 4 565,76 грн (процентна складова).

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Іванківського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштів, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , .на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 44 929,95 грн та судові витрати у сумі 2 238,93 грн, а всього 47 168,88 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана ОСОБА_2 , в якій вона просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц; від 21 листопада 2019 року у справі №621/74/19, від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Касаційна скарга містить посилання на те, що судове рішення підлягає касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має для заявника виняткове значення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 96 380,89 грн та станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00*100=210 200,00).

Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд застосував правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та стягнув з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» основну заборгованість (тіло кредиту) у сумі 44 929,95 грн, тобто фактично отримані відповідачем кошти.

Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є безпідставними, оскільки наведені, як приклад неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, постанови Верховного суду: від від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц; від 21 листопада 2019 року у справі №621/74/19 ухвалена за інших встановлених судами фактичних обставин справи.

З огляду на наведене, формальне посилання заявника на порушення апеляційним судом норм матеріального права не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Щодо доводів заявника про те, що справа має для неї виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для неї виняткове значення.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, відсутні підстави вважати, що розгляд справи має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та виняткове значення для заявника у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко