Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 361/4130/16-ц

провадження № 61-45723св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Таргонія Д. О., Приходька К. П., Голуб С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 13 червня 2009 року по 12 квітня 2014 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено за відповідачем. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не заперечував той факт, що вказана квартира є їх спільним майном, проте у травні 2016 року їй стало відомо, що відповідач здійснює заходи щодо продажу спірної квартири без її згоди і повідомлення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року позов задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - на 71/100 часток вказаної квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначена договором купівлі-продажу ціна спірної квартири в сумі 561 715 грн була сплачена шляхом погашення кредиту у вказаному розмірі. ОСОБА_2 на погашення кредиту вніс особисті кошти в сумі 240 000 грн, які отримав від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка була набута ним у власність до реєстрації шлюбу із позивачем, а тому частка спірної квартири пропорційна вказаній сумі, є особистою власністю відповідача відповідно до вимог частини сьомої статті 57 СК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем доведено факт оплати вартості спірної квартири власними коштами, які отримані ним від продажу особистого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на всебічному і об`єктивному аналізі всіх обставин справи в їх сукупності. Судами не надано належної оцінки доводам відповідача щодо придбання спірної квартири за власні кошти, не враховано наявність у нього особистого рухомого і нерухомого майна, право власності на яке набуто до реєстрації шлюбу з позивачем, за кошти від продажу якого ним і придбано квартиру, унаслідок чого дійшли незаконного висновку про часткове задоволення позовних вимог

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну каргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 червня 2009 року по 12 квітня 2014 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 14 травня 2010 року з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 561 715 грн, яка визначена пунктом 3 вказаного договору.

Згідно з договором про переведення боргу, укладеним 14 травня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») (кредитодавець), ОСОБА_4 (первісний позичальник) та ОСОБА_2 (новий позичальник), на відповідача були переведені всі права і обов`язки, які виникли у первісного позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 2615/0308/71-022, переведена заборгованість за кредитним договором становить 561 715 грн.

19 квітня 2010 року ОСОБА_2 видана довіреність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на розпорядження і керування автомобілем марки Субару Форестер, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

17 серпня 2010 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 , за яким відповідач відчужив належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_3 за 60 000 грн.

Згідно договору купівлі-продажу від 19 квітня 2012 року ОСОБА_2 відчужив належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_8 за ціною 270 000 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання договору.

Відповідно до квитанції від 27 квітня 2012 року ОСОБА_2 вніс до ПАТ «Сведбанк» 240 000 грн на погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року № 2615/0308/71-022.

Згідно наданої Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), до якого на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного 25 травня 2012 року з ПАТ Сведбанк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 2615/0308/71-022 від 26 березня 2008 року, ОСОБА_2 у період з 01 січня 2013 року по 30 квітня 2013 року було внесено на погашення кредиту періодичні платежі на загальну суму 149 465 грн, з них останнім платежем від 30 квітня 2013 року закрито заборгованість по кредитному договору остаточно, внесенням суми в розмірі 113 550 грн.

Таким чином погашення кредиту здійснено у період шлюбу сторін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частини другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач частково спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та належними доказами підтвердив, що на погашення кредиту за спірну квартиру ним було сплачено 240 000 грн особистих коштів, які отримано від продажу квартири, право власності на яку ним набуте до реєстрації шлюбу, а тому особистий внесок останнього у спірну квартиру становить 42% і відповідно частка квартири, яка належить йому особисто становить - 42/100, частка, яка є спільною власністю подружжя становить - 58/100, й відповідно позивач ОСОБА_1 належить 29/100 часток спірної квартири.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанції доводів сторони відповідача щодо придбання спірної квартири за його особисті кошти, такі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року та постанова Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко