Справа № 278/1683/17
Провадження №2/278/112/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - Яцюрук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

І. Стислий виклад позиції позивача.

В липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею та відповідачем ОСОБА_2 спільною сумісною власністю: будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку і господарських будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши їй у власність 1/2 їх частку, визнавши в цій частині за нею право власності та припинивши право спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину цього майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що з 08 вересня 1990 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Житомирським міським відділом реєстрації актів громадського стану Житомирського міського управлінням юстиції. Від цього шлюбу у них є двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу за спільною домовленістю із чоловіком, за спільні кошти, подружжям було придбано земельну ділянку з фундаментом під житловий будинок по АДРЕСА_1 , на якій почали зводити будівлю. До 2004 року будинок був побудований, підведений газ, електропостачання.

Окрім того, позивач зазначає, що 19 січня 2004 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Рішенням суду про встановлено факт проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка з червня 2004 року по серпень 2011 року. Вказуючи, що згоди щодо поділу спільного майна подружжя у вигляді спірного домоволодіння нею з відповідачем в добровільному порядку не досягнуто вона звернулась до суду з даним позовом.

ІІ. Пояснення учасників справи в судовому засіданні.

Позивач та її представник в судовому засідання просили задовольнити позов в повному обсязі з підстав зазначених в ньому. В подальшому позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, вважає його необґрунтованим та безпідставним, оскільки позивачем не надано жодних доказів її участі в будівництві житлового будинку.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Заслухавши пояснення сторін, проаналізував надані ними докази, судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

08 вересня 1990 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Житомирським міським відділом реєстрації актів громадського стану Житомирського міського управлінням юстиції, який розірвано 19 січня 2004 року (а.с.8).

Від шлюбу сторони по справі мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 1997 року ОСОБА_2 купив незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.46).

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03 серпня 2015 року, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, як дружина та чоловік з червня 2004 року по серпень 2011 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаного рішення суду (а.с.13-14).

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи ухвалою суду від 05 вересня 2019 року призначено судову оціночно-будівельну експертизу, за повідомленням судового експерта Горкуші М .Д. провести яку неможливо, оскільки встановити, які саме будівельні роботи були проведені при будівництві житлового будинку, господарської будівлі та в яких обсягах, без проектно-кошторисної документації та без технічного паспорту на житловий будинок не представляється за можливе (а.с.133).

ІV. Норми права, що підлягають застосуванню.

Відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст.16 ЦК України та ЖК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Спірні правовідносини виникли між сторонами регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України).

VІ. Позиція суду та висновки суду за результатами розгляду справи.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не подано суду доказів, що вона власними коштами або працею приймала участь в набутті майна (будуванні житлового будинку), оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а тому суд приходить до висновку про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 12, 82, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вищевказаний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Повний текст рішення суду виготовлено 02 червня 2020 року.

Суддя: І. В. Зубчук