Справа № 703/4700/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Кочеткової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ротмістрівської сільської ради Смілянського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що він постійно проживає в будинку по АДРЕСА_1 . Інших осіб, які б мали право користування та володіння вказаним будинком немає.

Вказує на те, що він користується та володіє житловим будинком більше 14 років. Тому вважає, що за ним слід визнати право власності за набувальною давністю на вказаний будинок.

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява від представника позивача, адвоката Розумовського О.С. про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Ротмістрівської сільської ради, адвокат Пашковський Д.П. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій позов визнав та просив проводити розгляд справи у його відсутність.

Ухвалою суду від 5 червня 2020 року представнику відповідача, адвокату Пашковському Д.П. відмовлено в задоволенні заяви про визнання позову та продовжено розгляд справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, приходить до висновку про те, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач, посилаючись на те, що він є постійним користувачем будинковолодіння АДРЕСА_1 просить суд визнати за ним право власності на вказаний будинок за набувальною давністю.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У пунках 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Верховний Суд України у постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04 липня 2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.»

Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі:майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Верховний Суд України в Постанові від 6 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В Постанові від 19 вересня 2018 року, по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31 жовтня 2018 року, по справі № 683/2047/16-ц.

Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За загальним правилом, право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у ч. 1, 3 ст. 344 ЦК України. Але сам по собі сплив строку набувальної давності не є достатньою підставою для набуття володільцем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06 вересня 2018 року, по справі № 205/1178/16-ц.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач в позовній заяві, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав, що ним повністю виконано умови ст. 344 ЦК України щодо законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння майном, відкритості володіння, безперервного володіння спливу установлених строків володіння та відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Як на підставу звернення до суду з даним позовом позивач надав до суду копію довідки виданої виконавчим комітетом Ротмістрівської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 318 від 11 листопада 2019 року.

Відповідно до вказаної копії довідки ОСОБА_1 є постійним користувачем та власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Позивач в позовній заяві вказує на те, що він постійно протягом більш як 14 років користується будинком по АДРЕСА_1 .

Однак, суд вважає, що не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи про те, що він безперервно користувався і користується спірним будинком, та вважає, що його позовні вимоги повинні бути задоволені на підстав ст. 344 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено добросовісності набуття спірного нерухомого майна. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК).

Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

У постанові Верховного Суду України, від 20 травня 2015 року, у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27 вересня 2018 року, по справі № 571/1099/16-ц.

Як вбачається з дослідженої судом вище копії довідки виконавчого комітету Ротмістрівської сільської ради Смілянського району позивач по справі ОСОБА_1 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позивачем же, окрім вказаної вже копії довідки, жодних доказів на підтвердження позовних вимог до суду не надав, клопотань про витребування доказів а чи допит свідків не заявляв.

Ст. 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд, врахувавши вказані вище норми законодавства, дослідивши та оцінивши їх за внутрішнім переконанням докази, приходить до висновку, що позивачем не доведено правомірності своїх позовних вимог та не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували в сукупності дотримання ним норм вимог ст. 244 ЦК України.

Зокрема, позивачем в позовній заяві зазначено, що він постійно більш як 14 років користується та є власником спірного будинку, однак, окрім посилання на це в позовній заяві, підтвердження цього до суду не надано.

Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю є безперервність володіння та сплив установлених строків володіння.

Вказані умови, суд не має можливості встановити, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити початок терміну володіння спірним будинковолодінням та безпосередне безперервне користування ним.

Оскільки для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю необхідне дотримання всих вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України (добросовісність, відкритість, безперервність та сплив встановленого строку), а позивачем вони не доведені та необґрунтовані, відповідно у суду не має законних підстав для задоволення позову.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

У зв`язку з тим, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а позов до задоволення не підлягає, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), продовжені процесуальні строки в тому числі на подання заяви про оскарження рішення на строк дії такого карантину (Розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Виходячи з наведеного, суд встановлює сторонам строк на оскарження рішення з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 76-89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 354-355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ротмістрівської сільської ради Смілянського району Черкаської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 червня 2020 року

Головуючий: В. О. Прилуцький