Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 130/3024/16-ц

провадження № 61-18164св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року у складі судді Сенько Л. Ю. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з липня 1997 року вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4

08 вересня 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу якої укладено на ім`я ОСОБА_2 .

З 10 лютого 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому у них народилася друга донька - ОСОБА_5 . Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області

від 04 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу подружжя набуло у власність будинковолодіння

АДРЕСА_2 та земельну ділянку, на якій воно розташоване. Оскільки станом на момент набуття права власності на вказане нерухоме майно (07 листопада 2011 року), вони не мали грошових коштів на оплату його вартості, за згодою продавця ( ОСОБА_6 ), був укладений договір міни від 31 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 2284, за умовами якого у власність ОСОБА_6 перейшла квартира АДРЕСА_1 , а у власність ОСОБА_2 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка площею 0,0551 га, кадастровий номер :00:003:1820, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до пунктів 6, 7 договору міни, загальна вартість житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , становить 124 706,00 грн, експертна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0551 га за вказаною адресою - 16 512,29 грн; загальна вартість квартири АДРЕСА_1 - 31 373,00 грн.

Пунктом 8 договору міни, сторони погодили, що обмін є рівноцінним, будь-які доплати за договором міни не проводяться. Однак, зазначене не відповідає дійсності, оскільки укладаючи договір міни, його сторони у дійсності досягли домовленості, що продаж спірного будинковолодіння вчиняється за ціною 30 000,00 дол. США, що включало вартість спірної квартири, а також

14 000,00 дол. США доплати, як компенсації вартості частини спірного будинковолодіння та земельної ділянки, які були сплачені нею за надані її батьками грошові кошти, отримання яких ОСОБА_6 підтверджується складеною нею розпискою.

Посилаючись на те, що спірне будинковолодіння та земельна ділянка були придбані за час шлюбу за спільні кошти подружжя, позивач просила визнати його спільною сумісною власністю подружжя, та у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0551 га, кадастровий номер: :00:003:1820, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області

від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та

на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0551 га, кадастровий номер :00:003:1820, розташованої за вказаною адресою.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі. Установивши, що придбання спірного нерухомого майна відбулося у шлюбі, та за рахунок як грошових коштів позивачки, так і за рахунок належного відповідачу нерухомого майна (квартира АДРЕСА_1 ), суд дійшов висновку, що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, а тому воно підлягає поділу між ними у рівних частках. За доведеності ОСОБА_1 належними та допустимими доказами придбання будинковолодіння АДРЕСА_2 , у тому числі за належні їй кошти у розмірі 14 000,00 дол. США, суд вважав необгрунтованими твердження представників відповідача про те, що спірне майно належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якій вона просила скасувати рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року і постанову Апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого

2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що будинковолодіння

АДРЕСА_2 та земельна ділянки за цією є адресою є спільною сумісною власністю подружжя не відповідають фактичним обставинам справи. Незважаючи на наявність договору міни

від 31 жовтня 2011 року, посвідченого в установленому законом порядку, суди вирішуючи спір, вийшли за межі своєї компетенції, фактично змінили істотну умову договору міни, узгоджену сторонами правочину на власний розсуд, а саме ціну договору. Визнаючи розписку та пояснення свідків доказами на підтвердження того, що договір міни був укладений з доплатою, суди не звернули увагу на те, що така умова не була закріплена в умовах договору, а тому за загальним правилом, як і передбачено умовами договору, міна є безгрошовим еквівалентним обміном одного товару на інший. Більш того, розписка від 31 жовтня 2011 року не містить інформації щодо доплати у розмірі 14 000,00 дол. США у рахунок вартості спірного будинковолодіння та земельної ділянки за рахунок особистих коштів позивача. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установив надання позивачеві грошових коштів у розмірі 14 000,00 дол. США її батьками, на підставі показань свідків, які в силу положень статті 218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не є допустимими доказами на підтвердження зазначених обставин.

Висновки апеляційного суду про більшу, порівняно з вартістю квартири АДРЕСА_1 , вартість будинковолодіння АДРЕСА_2 грунтуються на припущеннях, оскільки згідно зі звітом про незалежну оцінку будинковолодіння, проведеного Приватним підприємством «Поділля-Експерт» (далі - ПП «Поділля-Експерт»), така оцінку визначена щодо відремонтованого будинку станом на 2016 рік. При порівнянні вартості спірного будинковолодіння та квартири АДРЕСА_1 , суд безпідставно покладався на звіт про незалежну оцінку зазначеної квартири, складений станом на 2011 рік.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

15 червня 2018 року справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 вересня 1999 року

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 .

З 10 лютого 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочними рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 березня 2016 року. Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

31 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований у реєстрі за № 2284, за умовами якого у власність ОСОБА_6 перейшла квартира АДРЕСА_1 , а у власність ОСОБА_2 - житловий будинок з прибудовами, господарським будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка площею 0,0551 га, кадастровий номер :00:003:1820, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за цією ж адресою.

Відповідно до пункту 8 зазначеного договору, сторони оцінили нерухоме майно, що є предметом цього договору: квартиру - у 124 800,00 грн, житловий будинок з прибудовами і земельну ділянку площею 0.0551 га - 124 800,00 грн, та обумовили, що обмін є рівноцінним і будь-які доплати за вказаним договором не проводяться.

Згідно з розпискою від 31 жовтня 2011 року, ОСОБА_6 отримала від

ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 000,00 дол. США, як компенсацію вартості житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_2 , що обмінюється згідно з договором міни на квартиру з ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, яким кореспондують положення статей 12, 81 чинного ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи наведене, а також виходячи з принципу процесуальної рівності сторін, суд зобов`язаний оцінити належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності за правилами статті 212 ЦПК України 2004 року, якій кореспондує стаття 89 чинного ЦПК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Установиши, що спірне будинковолодіння та земельна ділянка були придбані сторонами у шлюбі, у тому числі з рахунок коштів, що належали ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що відповідно до статті 60 СК України зазначене нерухоме майно належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Зважаючи на те, що спірне будинковолодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди дійшли правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину, у порядку поділу майна подружжя.

Перевіряючи доводи заявника про те, що будинковолодіння

АДРЕСА_2 було придбане ним за договором міни шляхом рівноцінного обміну на квартиру АДРЕСА_1 , набуту у власність до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , без доплати, суди попередніх інстанцій обгрунтовано вказали, що зазначені аргументи відповідача спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема розпискою попереднього власника будинку ОСОБА_6 від 31 жовтня 2011 року про отримання нею від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 14 000,00 дол. США, як компенсації вартості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що обмінюється згідно з договором міни на квартиру з ОСОБА_2 , а також поясненнями ОСОБА_6 , допитаної як свідка. Посилання заявника на фальсифікацію розписки від 31 жовтня 2011 року, за відсутності належних доказів на підтвердження зазначених обставин, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили джерела походження грошових коштів у розмірі 14 000,00 дол. США, а позивач не надала письмових доказів на підтвердження передачі їй вказаних коштів батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є неспроможними, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції та у апеляційній скарзі відповідач не оспорював належність вказаних коштів позивачу, а лише заперечував набуття спірного нерухомого майна з доплатою за договором міни.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, і не дають підстав вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 08 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак