Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 753/19313/16-ц

провадження № 61-45583св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Національне антикорупційне бюро України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року, у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової М., Борисової О. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної малолітньою дитиною.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 24 квітня 2016 року приблизно о 17 годині 40 хвилин біля будинку АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , неповнолітні діти, катаючись на велосипедах, не впорались з керуванням та допустили падіння на автомобіль марки Mazda 3, автомобільний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить позивачеві на праві власності.

Внаслідок таких дій в його автомобілі було пошкоджено лакофарбове покриття з деформацією корпусу правого переднього крила, правої передньої і правої задньої дверей. Як потім він з`ясував, що це пошкодження транспортного засобу було завдано малолітньою ОСОБА_4 , 2009 року народження, батьками якої є відповідачі у справі.

Відповідно до звіту № 5194 про визначення вартості матеріального збитку, складеного 30 серпня 2016 року оцінювачем СПД « ОСОБА_5 » власникові колісного транспортного засобу Mazda 3, такий матеріальний збиток склав 13 141,50 грн.

Оскільки відповідачі категорично відмовились добровільно відшкодувати йому майнову шкоду, він просив стягнути її з відповідачів у солідарному порядку в розмірі 13 141,50 грн, також вартість складання звіту у розмірі 1 000,00 грн та 1 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягала у нахабній та протиправній поведінці відповідачів, які, заперечуючи дії своєї дочки, висловили чимало образ на його адресу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 13 141,50 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої малолітньою дитиною, 1 000,00 грн вартості складання звіту № 5194 про визначення вартості матеріального збитку, 551, 21 грн судового збору в частині позовних вимог майнового характеру, а всього 14 692,71 грн.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої малолітньою дитиною, 551,21 грн судового збору в частині позовних вимог немайнового характеру відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги щодо спричинення позивачеві майнової шкоди діями малолітньої дочки відповідачів шляхом пошкодження належного йому на праві приватної власності транспортного засобу доведені в повному обсязі. Також документально підтвердженою та такою, що підлягає до задоволення є вимога про стягнення витрат за складання звіту про визначення вартості матеріального збитку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року скасовано в частині солідарного стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,21 грн судового збору в частині позовних вимог майнового характеру і ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 275,60 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції з кожного.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції в частині стягнення майнової шкоди не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Разом з цим, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування майнової шкоди скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд, зазначаючи статтю 1187 ЦК України як одну з підстав позову, неправильно застосував її положення. Для застосування відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд повинен встановити як наявність транспортного засобу, так і його власника або володільця. Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як стосовно велосипеда, внаслідок керування яким позивачеві, яке ним зазначено, завдано шкоду, так і належності цього транспортного засобу на праві власності або володіння заявникові або ОСОБА_3 . Не зазначено таких доказів і в судових рішеннях. Позивач позовні вимоги посиланням на статтю 1187 ЦК України не обґрунтовував, підстав позову не змінював, а натомість заперечував проти застосування вказаної норми. За таких обставин суди повинні були відмовити у задоволенні позову через недоведеність обставин, передбачених статтею 1187 ЦК України, так і через те, що з таких підстав позов не пред`являвся.

Крім того, на думку заявника, суди неправильно застосували положення статей 1166, 1178 ЦК України, а суд апеляційної інстанції грубо порушив вимоги процесуального законодавства щодо подання нових доказів. Аналіз статті 1166 ЦК України вказує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої майну, має виключно фізична чи юридична особа, яка є власником майна на час заподіяння шкоди. Такі ж правила застосовуються при вирішенні питання про відшкодуванні шкоди на підставі статті 1178 ЦК України. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами належності йому станом на 24 квітня 2016 року на праві власності автомобіля Mazda 3, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , оскільки в наданій ним копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 дата реєстрації вказана 16 липня 2016 року.

Також заявник у касаційній скарзі зазначає, про те, що посилаючись на висновок Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві від 05 травня 2016 року за заявою ОСОБА_1 , суд безпідставно не взяв до уваги, що викладені ОСОБА_1 як підстава позову обставини, підпадають під ознаки як дорожньо-транспортної пригоди, та і адміністративного правопорушення. Проте складання такого висновку не передбачено ні Кодексом України про адміністративні правопорушення, ні Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року № 1408/27853. Відтак у цій справі вказаний висновок не може бути взятий до уваги як доказ, оскільки він не відповідає передбаченим статями 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Заявник обґрунтовує свої доводи також тим, що суд не взяв до уваги, що наведені у позовній заяві події підпадають під ознаки дорожньо-транспортної пригоди - тобто події, що сталась під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (пункт 1.10 Правил дорожнього руху). На схемі ДТП від 24 квітня 2016 року не відображено жодного транспортного засобу, який би належав заявникові, його дружині або їхнім дітям. Ні він, ні його дружина, як можливі учасники ДТП або законні представники їхніх дітей - учасників ДТП в огляді місця ДТП участі не брали, схему ДТП не підписували, а отже не причетні до вказаних подій. Зазначене, на думку заявника, переконливо свідчить про відсутність у позивача будь-яких законних підстав для висунення майнових вимог у зв`язку з подіями, що могли мати місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , до нього чи ОСОБА_3 .

Не погоджується також заявник і з розміром майнової шкоди, визначений на підставі звіту про визначення вартості матеріального збитку, складеного 29 серпня 2016 року, оскільки цей звіт складений більш ніж через чотири місяці після 24 квітня 2016 року. Суд взагалі не вказав, чим підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між розміром шкоди, заявленої позивачем та подіями, які мали місце 24 квітня 2016 року. Відсутні дані про такий зв`язок і в матеріалах справи. На підтвердження цієї обставини позивач не надав жодного належного доказу. Огляд автомобіля, проведений 29 серпня 2016 року може підтвердити лише його стан на вказану дату, проте жодним чином (крім власне автомобіля) не пов`язаний з подіями, що могли статись 24 квітня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , оскільки за правилами підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України суд касаційної інстанції має право відкрити провадження у малозначній справі, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме застосування статті 1178 ЦК України. Саме такими мотивами керувався суд касаційної інстанції, відкриваючи касаційне провадження, а тому судові рішення у даній справі підлягають касаційному оскарженню.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

16 листопада 2018 року від відповідача ОСОБА_3 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якій зазначала, що доводи касаційної скарги є обґрунтованими, а касаційна скарга - такою, що підлягає задоволенню.

23 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_1 до Верховного Суду засобом поштового зв`язку надіслано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому позивач посилаючись на правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просив залишити касаційну скаргу на судові рішення без задоволення, а рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог майнового характеру без змін. Також просив відмовити відповідачеві у вимозі про стягнення судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судом встановлено, що 24 квітня 2016 року приблизно о 17 годині 40 хвилин на майданчику біля будинку АДРЕСА_2 , малолітня ОСОБА_4 , 2009 року народження, катаючись на велосипеді, не впоралась з керуванням та допустила падіння на автомобіль Mazda 3, автомобільний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачеві на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16 липня 2016 року серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , 2009 року народження є донькою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підставі звернення позивача до Дарницького управління поліції ГУНП в м. Києві від 24 квітня 2016 року було здійснено перевірку і в результаті розгляду матеріалів було підготовлено висновок від 05 травня 2016 року, який був підписаний начальником Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві Чернишевим С. В., в якому було встановлено, що 24 квітня 2016 року приблизно о 17 годині 40 хвилин на майданчику біля будинку АДРЕСА_2 , малолітня ОСОБА_4 , 2009 року народження, катаючись на велосипеді, внаслідок власної необережності пошкодила автомобіль Mazda 3, автомобільний номерний знак НОМЕР_1 , а саме: лако-фарбову поверхню правого переднього крила, правих передніх і задніх дверей. Як вбачається зі змісту висновку, того ж дня була прийнята заява у ОСОБА_1 та відібрані пояснення у всіх учасників події. На момент розгляду справи цей висновок не скасований і не змінений його зміст, ґрунтується на поясненнях саме всіх учасників події 24 квітня 2016 року.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом зазначених норм підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обов`язку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обов`язками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності.

Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 ЦК).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).

Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.

Так, частиною першою статті 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні.

Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено, що шкода, завдана з необережності малолітньою дитиною ОСОБА_4 , 2009 року народження, під час катання на велосипеді за відсутності контролю з боку її батьків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які б мали забезпечити безпечне катання дитини на велосипеді і унеможливити пошкодження належного позивачеві автомобіля, а тому шкода повинна бути відшкодована батьками дитини, які є відповідачами у справі.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відхилив доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі про те , що суд першої інстанції повинен був керуватись Правилами дорожнього руху України та неправильно застосував норми ЦК України, виходячи з того, що шкода, завдана малолітньою дитиною автомобілю позивача, який знаходився на неохоронюваній стоянці.

Також апеляційний суд, перевірив доводи апеляційної скарги про наявність в діях позивача адміністративного правопорушення у зв`язку із неправильним паркуванням належного йому автомобіля, та погодився з висновками суду першої інстанції.

Верховний Суд перевірив доводи заявника належності позивачеві автомобіля Mazda 3, автомобільний номерний знак НОМЕР_1 станом на 24 квітня 2016 року, та погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зазначений автомобіль належав позивачеві на час отримання пошкоджень, а 16 липня 2016 року, тобто після заподіяння позивачеві майнових збитків відбулась перереєстрація цього автомобіля у зв`язку із встановленням на автомобілі газового обладнання, тобто позивач мав право на захист свого порушеного права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленими у справі судовими рішеннями. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені у касаційній скарзі аргументи аналогічні наведеним в апеляційній скарзі та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 374 ЦПК України, перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, серія A № 303-A, параграф 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), рішення від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, параграф 32).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року, у нескасованій частині, та постанову Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко