ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5253/19 Номер провадження 22-ц/814/1256/20Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Карпушина Г.Л., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судому заданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька посилаючись на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2011 року по 14 травень 2019 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син ОСОБА_3 залишився проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що має намір та реальну можливість забезпечити повноцінний відпочинок сина в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя не лише за для покращення стану його здоров`я, а й для підвищення рівня світогляду дитини та забезпечення якомога кращого фізичного, духовного та морального розвитку. Вона неодноразово прохала ОСОБА_2 надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за кордон в її супроводі до Російської Федерації з метою відвідування родичів та для відпочинку на морі в Турції чи до іншої держави. Але відповідач не погоджується надати такого дозволу, не пояснюючи причини. На лист із проханням надати дозвіл також відповіді не надає. Вказані дії відповідача позивач вважає такими, що порушують право дитини на відпочинок та духовний розвиток.

Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 : до Російської Федерації в період з 28 грудня 2019 року по 16 січня 2020 року, з 01 лютого 2020 року по 07 лютого 2020 року, 01 травня 2020 року по 07 травня 2020 року, 20 липня 2020 року по 31 липня 2020 року; до Королівства Таїланд в період з 01 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року; до Турецької Республіки в період з 01 травня 2020 року по 30 травня 2020 року, 01 серпня 2020 року по 25 серпня 2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до Російської Федерації в період з 01 травня 2020 року по 07 травня 2020 року та з 20 липня 2020 року до 31 липня 2020 року, до Турецької Федерації в період з 08 травня 2020 року по 15 червня 2020 року та з 01 серпня 2020 року до 25 серпня 2020 року.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи та помилково вважав, що позовні вимоги пред`явлені відносно невизначеного часу перебування дитини за кордоном, Зазначила, що виїзд сина за кордон відповідає інтересам дитини, сприятиме його розвитку.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Згідно з матеріалів справи сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 лютого 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 травня 2019 року, яке набрало чинності 14 червня 2019 року (а.с.14), шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

З метою відвідування родичів (бабусі, дядька та інших), які проживають на території Російської Федерації, позивач має намір організувати поїздку для ОСОБА_3 в період з 28 грудня 2019 року по 15 січень 2020 року, адреса перебування на території Російської Федерації місце проживання бабусі: АДРЕСА_2 .

Також позивач планує відпочинок ОСОБА_3 в Королівстві Таїланд з 01 лютого 2020 року по 29 лютого 2020 року та в період з 01 травня 2020 року по 30 травня 2020 року ОСОБА_1 планує організувати поїздку ОСОБА_3 до Турецької Республіки з метою відпочинку, адреса перебування: Турецька Республіка, Киргиджак, Султан-хил , Гюлістан В-4 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з частиною першою статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно частини другої статті 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із статтею 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною другою статті 150, частиною першою статті 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду .

Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів звертає увагу, що позивачкою не зазначено конкретний період на який вона хоче виїхати з дитиною за межі України до декількох іноземних держав, конкретне місце перебування дитини під час поїздок, не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.

При цьому, ОСОБА_1 не надано належних доказів, оформлених відповідно до норм чинного законодавства, що вона має намір виїхати з дитиною до Російської Федерації саме для відвідання бабусі, що особа зазначена в позові дійсно є бабусею ОСОБА_3 , за якою адресою буде проживати дитина, також не надано доказів на підтвердження місця проживання в інших країнах до яких позивач має намір подорожувати з сином.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що надані 18 лютого 2020 року документи не підтверджують належність нерухомого майна саме родичам позивачки та не є доказами того, що під час виїзду за кордон ОСОБА_1 буде проживати разом з сином за значеними адресами.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей.

При цьому, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення початку і кінця таких тимчасових поїздок, конкретного місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року по справі № 754/8337/18.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції відхиляє твердження наведені в апеляційній скарзі, що ненадання доказів повернення дитини є надмірним формалізмом.

Зважаючи на наведене, враховуючи надання пріоритету захисту прав дитини, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом помилково зроблено висновок про невизначеність періоду часу перебування дитини за кордоном є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження дат коли дитина буде виїздити за кордон і має повернутися до України.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що посилання суду першої інстанції про неможливість встановити чи відповідають інтересам дитини виїзди за кордон є формальними зважаючи, що дитина виїздила за кордон у період з 2014 року по 2019 рік не є підставою для скасування рішення суду, так як стороною позивача не доведено куди саме і до кого ОСОБА_1 збирається вести сина, та де буде мешкати в цей період дитина, тоді як факт виїзду дитини за кордон в попередні роки не свідчить, що обставини виїзду, місце проживання та умови не змінилися.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 26 травня 2020 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Г.Л. Карпушин

О.О. Панченко