Справа № 456/1643/18
Провадження № 2/456/110/2020
РІШЕННЯ

іменем України

21 травня 2020 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/1643/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила сервітутне право на користування нерухомим майном, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання особи такою що втратила сервітутне право на користування нерухомим майном, уточнивши позовні вимоги.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, між ним і громадянкою ОСОБА_2 , 25.07.2000 року був зареєстрований шлюб. До реєстрації шлюбу позивач проживав в двохкімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка належить його мамі інваліду другої групи загального захворювання, ОСОБА_3 , і позивачу на праві приватної власності. Приватизація квартири була здійснена 31.01.1994 року, за довго до реєстрації шлюбу. На підставі реєстрації шлюбу з 22.02.2001 року відповідачка була зареєстрована в їхній з мамою квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 02 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано. При розірванні шлюбу, ініціатором якого була відповідачка, вона заявляла усно і написала в позовній заяві, що буде проживати у своїх батьків, з якими вона жила до реєстрації шлюбу і після розлучення. Позов до суду про розподіл майна відповідач не подавала. Після розірвання шлюбу, відповідачка проживала у своїх батьків, але зніматися з реєстрації з квартири не захотіла. Приблизно, через півтора року після розірвання шлюбу по усній домовленості з відповідачкою, позивач дозволив їй тимчасово проживати в квартирі, оскільки дітям потрібні і тато і мама. Про дітей піклувалися разом, але спільного господарства не вели. Заради дітей грали роль благополучної сім?ї, а по суті залишалися чужими людьми. Постійні сварки, які відповідачка почала влаштовувати при дітях, негативно впливали на їхню психіку, позивач взагалі перестав з нею спілкуватися, якщо це не стосувалася дітей. Щоб оберегти дітей від негативного впливу від сварок, які відповідач влаштовувала при дітях, і щоб уникнути провокацій з її сторони, він вимушений був на деякий час йти з квартири, та тимчасово перебувати у своїх друзів та знайомих. Мати позивача є інвалідом другої групи загального захворювання, повинна проживати в окремій кімнаті, яка і без того по праву власності належить їй. Проживання з відповідачкою в одній кімнаті не тільки обмежує їхнє право користуватися кімнатою і його майном, а робить проживання у власній квартирі нестерпним і неможливим. Добровільно припинити користуватися квартирою відповідачка відмовляється. І тільки після звернення до поліції на протиправні дії, 16 квітня 2018р. відповідачка сама вибралась з квартири. Ніяких законних прав на користування нерухомим майном ( квартирою), передбачених чинним законодавством у відповідачка до реєстрації шлюбу не було. Одним із видів речових прав на чуже майно, згідно п. 2 ч. 1 ст. 395 Цивільного Кодексу України, є право користування чужим майном (сервітут). Таке сервітутне право відповідачка отримала зареєструвавши з позивачем шлюб. Розірвавши шлюб по своїй ініціативі, який був підставою для встановлення сервітуту, відповідачка втратила сервітутне право на користування їхнім з мамою нерухомим майном. Позивач, як власник майна, має право звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушувати чи порушують його права та припинення сервітуту. А тому просив суд визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила сервітутне право на користування чужим нерухомим майном.

Представник позивача ОСОБА_4 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив та пояснив, що відповідач ОСОБА_2 , своєї власної квартири немає і проживає із своїми неповнолітніми дітьми в орендованій квартирі по АДРЕСА_2 . Згідно акту обстеження даної квартири від 17.07.2018р., дана квартира непридатна для проживання, а тому просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , в судове засідання не з?явилась, однак подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити, розгляд справи проводити за її відсутності.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення стоні, дійшов такого висновку.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 31.01.1994р., вбачається, що квартира по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно будинкової книги квартири АДРЕСА_3 вбачається, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду від 02.02.2010р., вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , розірвано.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №702/101/18, міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, право члена сім`ї власника на користування жилим приміщенням є сервітутним правом, яке відповідно до сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду існує лише за наявності певних умов та припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд не бере до уваги Акт обстеження квартири від 17.07.18р.щодо її непридатності для проживання оскільки, дана квартира є власністю ОСОБА_7 , який її здає відповідачу по справі однак, жодного договору оренди суду не представлено і відповідач вправі, якщо його не влаштовують умови проживання винайняти іншу квартиру.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 , слід задовольнити та визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою по АДРЕСА_1 .

Керуючись ст..7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..16, 321, 391, 402, 406 ЦК України суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила сервітутне право на користування нерухомим майном квартирою АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 30 травня 2020р.

Суддя Р. Т. Шрамко