ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Харків

справа № 619/4263/19

провадження № 22-ц/818/2729/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року, постановлене під головуванням судді Овсяннікова В.С., в залі суду в місті Дергачі Харківської області (повний текст судового рішення складено 11 березня 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн. У задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому актом обстеження матеріально-побутових умов відповідача за його місцем реєстрації від 04.12.2019 року встановлено, що позивачка чинить перешкоди відповідачу у користуванні вищевказаним житловим будинком, змінила замки на дверях. Апелянт вважає, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. При цьому наразі ОСОБА_2 спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, шлюб між сторонами розірвано у 2018 році, відповідач більше не є членом сім`ї позивача, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Разом з тим судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2018 року (а.с.9).

Сторони - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 лютого 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2018 року (а.с.16-17).

ОСОБА_1 зареєстрована у вищевказаному будинку з 31 жовтня 1995 року, про що в домову книгу було здійснено відповідний запис (а.с.14-15).

Відповідач ОСОБА_2 також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника (а.с.18, 25).

Згідно акту, складеного депутатом Прудянської селищної ради Онопрієнко В.О. та сусідами, від 26.09.2019 року, ОСОБА_2 за місцем реєстрації фактично не проживає з 01.04.2019 року та по теперішній час (а.с.19).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач в спірному будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує, у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вказаною вище адресою, права власності на будинок він не має. Позивачка вказує, що наразі відповідач не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у будинку, який належить їй на праві власності. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України, а саме: припинення сервітуту. Зазначає, що ОСОБА_2 спільним побутом з нею не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України).

Положення глави 32 Цивільного Кодексу визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до якого вселився відповідач в якості члена сім`ї і набув право користування ним, яке по суті є сервітутом.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки.

Відповідно до ст. 3 СК України відповідач наразі не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

При цьому ОСОБА_2 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивачка.

Наразі обставини, на підставі яких відповідач був зареєстрований в будинку за вищевказаною адресою, змінилися.

Відповідач хоча і зареєстрований у будинку, який належить на праві власності позивачці, однак, він не пов`язаний з останньою спільним побутом. Тому його право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).

Суди встановили, що позивач є власником будинку і, як власник цього майна, надавала право відповідачу користуватись ним. Наразі відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги, судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що при подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с.1).

Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи (а.с.97).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів вважає, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року в частині стягнення судового збору слід змінити. Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при поданні позовної заяви, слід компенсувати за рахунок держави. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2020 року змінити в частині судового збору.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при поданні позовної заяви, компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 10.06.2020 року.