МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/4414/18
Провадження № 22-ц/812/888/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року про заміну заходу забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні суду, за заявою ОСОБА_1 про заміну заходу забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А., ОСОБА_7 про визнання недійним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним; треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна, ОСОБА_7 -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А., ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі продажу Ѕ частки нежитлового приміщення.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до розгляду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року було задоволено заяву про забезпечення позову, зобов`язано ОСОБА_3 розблокувати двері до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що перебуває в користуванні позивача ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012 року.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову було накладено арешт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Також ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2019 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 площею 68кв.м, яке перебуває в користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2012р., а саме проведення будь-якого ремонту, вивіз матеріальних цінностей до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 лютого 2019 року прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна та зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним.

Ухвалою суду від 08 лютого 2019 року до участі у справі в якості третіх особі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучені ОСОБА_6 , приватний нотаріус Кучерова Г.А. та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року провадження по справі було зупинено до розгляду справи № 915/1654/19, що розглядається в порядку господарського судочинства за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним.

Ухвалою суду від 30 березня 2020 року провадження по справі було поновлено та справа призначена до судового розгляду.

06 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про заміну заходу забезпечення позову, що був вжитий ухвалою суду від 29.11.2018 року за заявою ОСОБА_5 про накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_3 відчужувати вказане приміщення третім особам, які не є учасниками справи до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Обґрунтовуючи свою заяву, відповідач ОСОБА_1 зазначила, що за період часу, що справа знаходиться в провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області змінилися обставини. А саме через наявність судових справ: за позовом ОСОБА_5 про переведення на нього прав та обов`язків покупця приміщення, в господарському суді - за її позовом до ФОП ОСОБА_5 про стягнення орендних платежів та за позовом ОСОБА_7 до ФОП ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, а також ОСОБА_5 до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_3 , з якою вона уклала договір купівлі-продажу, направила на адресу заявниці претензію, що бажає розірвати договір купівлі-продажу, так як через судові справи несе збитки та не може користуватися придбаним в них приміщенням, використовувати його в своїй господарській діяльності. В разі, якщо вони не розірвуть договір, вона зазначала, що буде стягувати збитки.

Також посилається на те, що нотаріус роз`яснив, що посвідчити договір про розірвання договору купівлі - продажу немає можливості через арешт, накладений судом за заявою ОСОБА_5 . Але звернутися до суду із заявою про скасування заходів забезпечення на той час вона не могла, так як провадження у справі було зупинене.

На даний час провадження у справі поновлене, тому ОСОБА_1 звертається з такою заявою, оскільки вважає, що заходи забезпечення можуть бути скасовані судом, так як сторони договору купівлі продажу, який ОСОБА_5 просить визнати недійсним та перевести на нього права та обов`язки покупця, бажають його розірвати.

Це бажання підтверджується і позовного заявою ОСОБА_3 , яку вона подала до суду до ОСОБА_1 з ОСОБА_7 . Так, в позовній заяві вона вказувала, що від неї приховали той факт, що було укладено договір оренди з ОСОБА_5 , тому просила розірвати договір купівлі - продажу від 09.10.2018р., а також стягнути з ОСОБА_1 та з ОСОБА_7 збитки. При цьому зазначила, що в позасудовому порядку вирішити це питання неможливо через наявне забезпечення позову ОСОБА_5 у вигляді арешту приміщення.

За такого, у разі скасування арешту приміщення, можливим було б укласти договір про розірвання договору купівлі-продажу від 09.10.2018р., що дозволило б вирішити це питання в позасудовому порядку, а також уникнути збитків, на стягненні яких наполягає ОСОБА_3 та дозволило б зменшити судові витрати.

Також посилалася на те, що накладаючи арешт на нежитлове приміщення, суд першої інстанції керувався тим, щоб ОСОБА_3 не могла його відчужити чи переоформити на ім`я іншої особи. Чого зараз вона не має наміру робити, судячи зі змісту її позову.

Якщо ж є сумніви в тому, що скасування забезпечення позову є необхідним виключно для укладення договору купівлі-продажу приміщення, то за необхідності суд може застосувати інший вид забезпечення позову в такому разі. Зокрема заборонити ОСОБА_3 відчужувати приміщення іншим особам, які не є учасниками справи.

ОСОБА_1 також вважає, що такий захід забезпечення позову цілком гарантує не порушення прав ОСОБА_5 . При цьому його права як позивача за даним позовом не будуть обмежувати права власника приміщення та права сторін договору купівлі-продажу, яким гарантоване право на розірвання укладеного між ними договору за їх згодою. Оскільки інші особи не можуть перешкоджати реалізації цього права, в тому числі шляхом звернення до суду з позовами різного характеру до них.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим задоволено частково.

Допущено заміну заходу забезпечення позову визначеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 29.11.2018 року, а саме з накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_3 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, фізична особа підприємець ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду від 07.04.2020 року повністю та залишити в силі ухвалу суду від 29.11.2018 року.

Від представника ОСОБА_3 адвоката Вуїв О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області без змін.

До того ж представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звертає увагу на те, що позивач звертався до суду як фізична особа та ніс витрати у справі як фізична особа, сплачуючи відповідний судовий збір. Однак, апеляційна скарга подана від імені фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 , хоча його статус у справі не змінювався судом, та він не подавав такої заяви. Вважає, що він не повинен був звертатися з апеляційною скаргою як суб`єкт господарської діяльності. Якщо ж спір стосується підприємницької діяльності позивача та стосується приміщення, яке призначене для здійснення підприємницької діяльності, то провадження у справі підлягало б закриттю, так як спір повинен був розглядатися в господарському суді.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не визнали доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 слід закрити з наступних підстав.

Ст.14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді учасників справи та осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У ст. 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Взаємний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції 2003 року) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Касаційного Цивільного Суду від 13 березня 2019 року у справі №2-681/2007, від 27 лютого 2019р. у справі № 360/1938/16, від 01 листопада 2018р. у справі №2-о-14/11.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, фізична особа - підприємець ОСОБА_5 посилався на те, що оскаржуваною ухвалою порушуються його права.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 .

Проте, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, переведення прав та обов`язків покупця по договору купівлі продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, як фізична особа.

Саме тому ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 листопада 2018 року провадження по справі було відкрито та справа призначена до розгляду.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 лютого 2019 року прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 про визнання орендаря таким, що втратив переважне право на придбання орендованого майна та зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору оренди нежитлового приміщення нікчемним.

В зазначених зустрічних позовних заявах відповідачем за цими позовами також зазначено ОСОБА_5 як фізичну особу.

Як убачається з тексту ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2018р., заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 також подано ОСОБА_5 як фізичною особою і саме ця заява була задоволена судом.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим була задоволена частково. Судом було допущено заміну заходу забезпечення позову, визначеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 29.11.2018 року, а саме з накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_3 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

Інші матеріали справи також свідчать про те, що в даній справі позивач звертався до суду та набув статусу учасника процесу як фізична особа.

Однак, апеляційна скарга на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року подана не від імені ОСОБА_5 , як фізичної особи, а від імені фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 , хоча його статус у справі не змінювався судом, та він не подавав такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Слід зазначити, що підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. № 97, визначено, що

підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним

громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч.1 ст. 128 ГКУ громадянин визнається суб`єктом

господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за

умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу.

Саме у господарських відносинах фізичні особи підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що правовий статус фізичної особи та правовий статус фізичної особи підприємця за своєю правовою природою є різними , оскільки правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб комерційних організацій. Він може мати права і обов`язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень. Крім того, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного (Цивільний кодекс України), так і спеціального законодавства (Господарський кодекс України, Закони України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», «Про державну підтримку малого підприємництва», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» тощо).

В господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа - підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання".

Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи -

підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов`язків. При цьому решта прав та обов`язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої ЦК України, та регулюються ним, що випливає зі змісту ч.3 ст. 45 ГК України, відповідно до якої щодо громадян положення цього кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

За такого слід дійти висновку, що фізична особа - підприємець ОСОБА_5 не є учасником справи та не приймав участь у розгляді справи.

Згідно зі ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для

здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.320 ЦК України).

Тобто, чинне законодавство не виділяє такого суб`єкт права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної

особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною

особою.

Матеріали справи свідчать про те, що спір стосується нерухомого майна, яке позивач намагається отримати у власність шляхом переведення на нього прав покупця Ѕ частини приміщення за договором купівлі-продажу від 09.10.2018р. нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Аналіз зазначено законодавства та матеріалів справи свідчить про те, що оскаржуваною ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки саме фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 не вирішувалося. Більш того він сам не посилається в апеляційній скарзі на те, що зазначеною ухвалою порушені його права саме як фізичної особи-підприємця та не зазначає в чому ці права відмінні від прав фізичної особи на нерухоме майно.

Як уже зазначалося раніше, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося ( п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_5 слід закрити, так як оскаржуваною ухвалою питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року про заміну заходу забезпечення позову закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 09 червня 2020 року