Справа №265/1603/20
Провадження №2/265/913/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Себко Г. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/1603/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням суду Орджонікідзевського району міста Жданова Сталінської області від 17 грудня 1952 року в порядку поділу майна подружжя за її прадідом, ОСОБА_3 , було визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 , яка складалася із залу літ. № 3 розміром 13,44 кв. м. та сараю літ. № 4 розміром 7,65 кв. м. При цьому її прабаба, ОСОБА_4 , у травні 1953 року зареєструвала вказане судове рішення, отримавши в БТІ м. Жданова свідоцтво про право власності на належну їй частку домоволодіння АДРЕСА_1 . Натомість ОСОБА_3 свідоцтва на належну йому частку вказаного домоволодіння за життя не отримував та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. На момент смерті ОСОБА_3 спадкоємців першої черги за законом не мав, оскільки його єдиний син та дід позивачки, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Натомість згідно із ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті ОСОБА_3 фактично прийняв його онук та дядько позивачки, ОСОБА_6 , який був зареєстрований та постійно мешкав у будинку АДРЕСА_1 , який вступив в управління та володіння такою спадщиною. Після смерті прадіда ОСОБА_3 дядько позивачки, ОСОБА_6 , свої спадкові права належним чином не оформив та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, після смерті якого за прийняттям спадщини ніхто до нотаріальних органів також не звертався. Позивачка вказувала, що вона є племінницею ОСОБА_6 за батьківською лінією споріднення та з 2001 року по 2008 рік була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , після чого вона зареєстрована в АДРЕСА_2 . Натомість фактично у будинку АДРЕСА_1 позивачка мешкає з грудня 2004 року, коли у неї погіршилися стосунки із чоловіком, та до теперішнього часу. При цьому вона доглядала свого дядька, ОСОБА_6 , до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкаючи із ним разом по АДРЕСА_1 , будучи пов`язаною із ним спільним побутом. Таким чином вона фактично спадщину після його смерті прийняла. Через те, що свого часу права власності на 1/2 частку буд. АДРЕСА_1 не були зареєстровані на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року, то через смерть ОСОБА_3 та ОСОБА_6 й проведення перебудови вказаного нерухомого майна, вона позбавлена у інший спосіб захистити свої спадкові права. Внаслідок проведеної у січні 2020 року технічної інвентаризації спірного домоволодіння було встановлено, що 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 складається з кухні 1-2, житлової кімнати 1-3 в житловому будинку А-1, житлової-прибудови А-1-1, літньої кухні Д-1, сараю Б-1, гаражу З-1 (загальна площа 36,0 кв. м., житлова площа 21,5 кв. м.). Таким чином позивачка, яка фактично володіє успадкованим майном не має можливості реалізувати свої права власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 . Тому просила суд встановити факт того, що позивачка постійно проживала спільно із ОСОБА_6 однією сім`єю у період з грудня 2004 року та до дня його смерті, а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/2 частку буд. АДРЕСА_1 , яка складається з кухні 1-2 та житлової кімнати 1-3 в житловому будинку літ. А-1, житлової-прибудови А-1-1, літньої кухні Д-1, сараю Б-1, гаражу 3-1.

В подальшому, уточнивши заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , додатково просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частку буд. АДРЕСА_1 в тому числі на сіні літ. а-1 та тамбур літ. а-2-1, як складові частини такого житлового будинку по вказаній адресі.

Ухвалою суду від 22 травня 2020 року за клопотанням представника Маріупольської міської ради проведено заміну первісного відповідача, Маріупольську міську раду, на належного відповідача, ОСОБА_2 .

Позивачка, ОСОБА_1 , у судовому засіданні повністю підтримала свої уточнені позовні вимоги, які просила суд задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені нею у позовній заяві. Просила суд задовольнити її позов повністю.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судовому засіданні визнав заявлені та уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 , проти задоволення яких не заперечував, визнавши факт вступу свого брата у спадщину після смерті у 1989 році діда, ОСОБА_3 , на 1/2 будинку АДРЕСА_1 , визнавши факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із його братом, ОСОБА_7 , на момент смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнавав також, що позивачка на підставі наведеного успадкувала спадщину, яка складається із 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , які свого часу побудував ОСОБА_3 .

Третя особа, ОСОБА_8 , до суду не прибув, надавши заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти задоволення поданого позову.

Вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 з урахуванням уточнених вимог підлягає повному задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка, ОСОБА_9 , зазначала, що з 1970 року мешкає по АДРЕСА_3 , який знаходиться по сусідству із АДРЕСА_1 . На підставі переліченого вказувала, що ОСОБА_1 мешкала з моменту народження в АДРЕСА_3 , де також мешкали наприкінці 1980-х років брати ОСОБА_6 та ОСОБА_2 разом із своєю матір`ю ОСОБА_10 . При цьому в подальшому ОСОБА_10 померла у 2010 році, а ОСОБА_2 переїхав мешкати на іншу адресу в 1990-х роках, тому в такому будинку залишились мешкати ОСОБА_1 зі своїм дядьком, ОСОБА_6 . Також підтверджувала, що позивачка нетривалий проміжок часу мешкала по АДРЕСА_2 разом зі своїм чоловіком, після чого повернулась у 2000-х роках мешкати на АДРЕСА_1 , де доглядала ОСОБА_6 до смерті останнього у 2011 році.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що мешкає з 1951 року по АДРЕСА_2 по сусідству із АДРЕСА_3 . При цьому вказував, що ОСОБА_1 мешкала у АДРЕСА_2 , який є на два господаря, усього два роки на початку 2000-х років, а до цього та після цього увесь час позивачка мешкала по АДРЕСА_3 разом зі своїм дядьком, ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_12 суду вказувала, що вона мешкає з 1951 року по АДРЕСА_3 , що розташований через один будинок від буд. АДРЕСА_3 . При цьому вказувала, що ОСОБА_1 з моменту народження майже увесь час мешкає по АДРЕСА_3 , спочатку разом із своїми дідусем ОСОБА_5 , бабусею ОСОБА_10 , батьком ОСОБА_2 та дядьком ОСОБА_6 . Після одруження вона нетривалий час мешкала із чоловіком за іншою адресою, після чого повернулась до АДРЕСА_3 , де продовжила мешкати разом із своїм дядьком ОСОБА_6 , аж до його смерті у 2011 році, де залишається мешкати по теперішній час.

Суд встановив, що згідно із свідоцтвом про смерть, виданим відділом РАЦС адміністрації м. Таганрог Ростовської області 11 лютого 2009 року, актовий запис № 1255, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Таганрог (а. с. 21).

Згідно із свідоцтва про народження, виданого Успенською сільрадою Сталінської області, актовий запис № 162, вбачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якого вказані ОСОБА_13 та ОСОБА_4 (а. с. 22).

На підставі свідоцтва про смерть, виданого 1 червня 1984 року Орджонікідзевським рай бюро РАЦС м. Жданова, актовий запис № 466, вбачається, що ОСОБА_5 у віці 55 років помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 22).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження від 20 лютого 2020 року вбачається, що за актовим записом про народження № 217 від 26 лютого 1955 року народився ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 , батьками якого вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а. с. 24).

Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 2 листопада 2011 року, актовий запис № 1460, вбачається, що ОСОБА_6 у віці 56 років помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Маріуполь (а. с. 25).

На підставі свідоцтва про народження, виданого 15 грудня 1957 року Орджонікідзевським рай бюро РАЦС м. Жданова, актовий запис № 1223, вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьками якого вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а. с. 23).

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 27 січня 1978 року відділом РАЦС Орджонікідзевського району м. Жданова, актовий запис № 108, вбачається, що ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 , батьками якої вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (а. с. 23).

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Маріуполя, актовий запис № 330, 19 жовтня 2001 року ОСОБА_16 одружився із ОСОБА_14 , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_17 » (а. с. 9).

На підставі наведених документів, що підтверджують родинні відносини, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні було доведено факт того, що ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дідусем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також дідусем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Крім цього суд встановив, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 та племінницею ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому суд зауважує, що відмінність написання прізвищ синів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а також написання прізвища позивачки у свідоцтвах про її народження та про її шлюб не впливає на встановлені судом факти родинних відносин перелічених осіб, оскільки їх спорідненість була підтверджена сукупністю досліджених по справі письмових доказів та показами допитаних судом свідків.

Таким чином суд встановив факт того, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , були рідними братами.

Суд зазначає, що відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року.

Таким чином до правовідносин щодо спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) (далі - ЦК 1963).

Так відповідно до ст. 524 ЦК 1963 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

За змістом ст. 525 ЦК 1963 часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Суд зазначає, що згідно із ст. 529 ЦК 1963 при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При цьому онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, тому вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. 548 ЦК 1963 для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За ст. 549 ЦК 1963 визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На підставі ст. 560 ЦК 1963 спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Суд зазначає, що за ст. 549 ЦК 1963 діями, що свідчать про прийняття спадщини є, зокрема, фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном.

Також на підставі п. 65 Листа Верховного Суду України від 1 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» вбачається, що згідно із п. 1 ст. 549 ЦК (1963 року) прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Суд зазначає також, що відповідно до п. 124 Глави III (Видача свідоцтва про право на спадщину) «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (чинної на момент смерті ОСОБА_3 ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). При цьому доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема, запис в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця.

На підставі будинкової книги на будинок АДРЕСА_3 , оглянутій в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , був зареєстрований у такому житлі з 1976 року до моменту смерті у 2011 році (а. с. 26-28).

Також відповідно до інформації від 24 березня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради було підтверджено, що по АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , був зареєстрований постійно з 26 серпня 1976 року по 9 листопада 2011 року (а. с. 37).

За інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 13 березня 2020 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 12 березня 2020 року (а. с. 46-48).

Суд на підставі переліченого розглядом встановив, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не оформлялась.

При цьому в судовому засіданні було підтверджено, що у спадковому майні, тобто в 1/2 частині будинку АДРЕСА_3 , на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та протягом шести місяців після відкриття такої спадщини проживав онук спадкодавця, ОСОБА_6 .

Отже суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 , як спадкоємець ОСОБА_3 , проживаючи та будучи зареєстрованим на момент смерті спадкодавця у спадковому майні, фактично прийняв спадщину за законом, вступивши у володіння спадковим майном, належним ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року по АДРЕСА_3 , за правом представлення після смерті свого батька, ОСОБА_5 , який був сином ОСОБА_3 , набувши спадкові права на спадщину, що залишилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 2о-55/2008.

Згідно із ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені ст. 1261-1265 ЦК. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі змісту ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

За ст. 1264 ЦК у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В той же час відповідно до ст. 1265 ЦК у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК (в редакції на момент смерті ОСОБА_6 ) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Суд встановив, що на підставі домової книги на будинок АДРЕСА_3 , оглянутій в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_18 була зареєстрована у такому будинку з 2001 року по 2008 рік включно, після чого зареєстрована по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту позивачки (а. с. 8, 26-28).

Також за інформацією від 24 березня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , по АДРЕСА_3 зареєстрованих осіб окрім самого ОСОБА_6 не було (а. с. 37).

За довіреністю від 11 січня 2020 року, посвідченої нотаріально, реєстр № 68, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 на представлення його інтересів в усіх установах щодо усіх питань, в тому числі вести спадкові справи та справи від його імені в суді з усіма повноваженнями сторони (а. с. 73).

На підставі постанови від 14 січня 2020 року приватного нотаріусу Бедненко С. В. було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 через відсутність правовстановлюючих документів на АДРЕСА_3 (а. с. 74).

При цьому суд зазначає, що у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на підставі довіреності від 11 січня 2020 року, однак у видачі такого свідоцтва було відмовлено.

Відповідно до ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат» обов`язок щодо встановлення спадкового майна, кола спадкоємців та видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно покладений на органи нотаріату.

При цьому на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином суд встановив, що ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав на спадщину ОСОБА_3 , однак отримала відмову в оформленні права на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів на 1/2 частку буд. АДРЕСА_3 .

Отже суд встановив правомірність дій ОСОБА_1 щодо звернення до суду із вказаним позовом, оскільки їй фактично було відмовлено у передбаченому Законом України «Про нотаріат» порядку в оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_3 .

При цьому за інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 13 березня 2020 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 12 березня 2020 року (а. с. 46-48).

Зважаючи на викладене вмотивування, суд встановив, що ОСОБА_1 , будучи такою, що фактично мешкала по АДРЕСА_3 , що було доведено сукупністю досліджених доказів, в тому числі показами численних свідків, на момент відкриття спадщини після смерті свого дядька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично набула спадкових прав за законом на спадщину останнього на підставі ст. 1265, 1268, 1270 ЦК, оскільки є спадкоємицею 5-ї черги за законом.

Таким чином суд дійшов висновку, що у позивачки відсутня необхідність у встановленні факту спадкування нею спадщини на підставі ст. 1264 ЦК, як спадкоємицею 4-ї черги, за відсутності інших спадкоємців майна померлого ОСОБА_6 в розумінні ст. 1261-1265 ЦК.

На підставі рішення народного суду 1-ї ділянки Орджонікідзевського району міста Жданова Сталінської області від 17 грудня 1952 року, яке набуло чинності, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 було задоволено шляхом виділу зі спільного домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 1/2 частку такого домоволодіння, яка складається з жилої кімнати літ. 3 (зал - 13,44 кв. м.), сараю літ. 4 (7,65 кв. м.), тим самим залишивши у власності ОСОБА_4 1/2 частки вказаного домоволодіння, яка складається з тамбуру літ. 1 (4,25 кв. м.), кухні літ. 2 (14,58 кв. м.) (а. с. 10-11, 12).

При цьому право власності на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року ОСОБА_4 було зареєстровано шляхом отримання свідоцтва на право власності № НОМЕР_1 від 14 травня 1953 року, що також підтверджується інвентарною справою, витребувану судом на будинок АДРЕСА_3 (а. с. 14).

Так на теперішній час відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 березня 2020 року вбачається, що 1/2 частка будинку АДРЕСА_3 належить ОСОБА_8 на праві власності згідно із договором дарування від 1 грудня 2027 року, реєстр нотаріусу № 2183, у користування якого перейшла частина жилого будинку літ А-1, а саме: кімната літ. 2-2 (15,5 кв. м.), сіні літ. а-1-1, сарай літ. В, сарай літ. К, вбиральня літ. И, 1/2 частина огорожі № 1. При цьому складовими частинами такого нерухомого майна по АДРЕСА_3 є: житловий будинок літ. А-1, житлова прибудова літ. А-1-1, сарай літ. В, сарай літ. К, сарай літ. Е, сарай літ. Ж, вбиральня літ. И, вбиральня літ. Г, літня кухня літ. Д, сіні а-1-1, сіні літ. а-1, огорожа № 1 (а. с. 34).

В свою чергу на підставі технічного паспорту від 17 січня 2020 року на будинок АДРЕСА_3 , складений ФОП ОСОБА_19 та експертом ОСОБА_20 на підставі "Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна" на ОСОБА_3 , вбачається, що по АДРЕСА_1 розташовані: житловий будинок літ. А-1 (1945 рік забудови), житлова прибудова літ. А-1-1 (1961 рік забудови), сарай літ. Б-1 (1950 рік забудови), літня кухня літ. Д-1 (1970 рік забудови), гараж літ. З-1 (1970 рік забудови), літ. а-2-1 (тамбур) (1970 рік забудови), літ. а-1 (1948 рік забудови), а також літ. И-1, літ. а-1-1, сарай літ. В-1, огорожа № 1. Крім цього у такому технічному паспорті вказано, що житловий будинок літ. А-1 складається з кімнат літ. 1-1 (3,4 кв. м.), літ. 1-2 (8,2 кв. м.), літ. 1-3 (5,0 кв. м.), літ. 1-4 (16,5 кв. м.), літ. І (2,9 кв. м.), а також кімнат літ. 2-2 (15,3 кв. м.), літ. 2-1 (4,6 кв. м.) (а. с. 15-16, 17).

Відповідно ж до довідки кваліфікованого експерта, ОСОБА_20 , від 20 січня 2020 року № 922 за результатами інвентаризації вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_3 знаходяться: житловий будинок А-1, житлова прибудова А-1-1, сіни а-1, сіні а-1-1, тамбур а-2-1, літня кухня Д-1,сарай В-1, сарай Б-1, гараж З-1, огорожа № 1 (загальна площа - 55,9 м2, житлова площа - 36,8 м2). При цьому ОСОБА_3 належить 1/2 частина вказаного нерухомого майна - житлового будинку А-1: кухня літ. 1-2, житлова кімната літ. 1-3, житлова прибудова А-1-1, літня кухня Д-1, сарай Б-1, гараж З-1 (загальна площа - 36 м2, житлова площа - 21,5 м2). При цьому експерт вказав, що частина житлового будинку А-1: кухня літ. 1-2, житлова кімната літ. 1-3, - за рішенням суду від 17 грудня 1952 року йменувалися, як зал літ. 3. Експерт ОСОБА_20 крім цього зазначила, що переобладнання житлового будинку А-1, будівництво житлової прибудови А-1-1, сараю Б-1, літньої кухні Д-1 було здійснено до 1992 року, що не є самочинним будівництвом згідно із Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна № 127, а гараж З-1 було збудовано без фундаменту, що також не є самочинним будівництвом на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 406 (а. с. 18, 19).

Так суд зазначає, що згідно із «Переліком будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 року № 406, до такого переліку відноситься зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.

Суд при цьому зауважує, що експертом ОСОБА_20 до загальної площі (36 м2) нерухомого майна, що належало ОСОБА_3 в складі 1/2 частини будинку АДРЕСА_3 , включено площу сіней літ. а-1 й тамбуру літ. а-2-1, які були підтверджені експертом в результаті проведеної технічної інвентаризації вказаного об`єкту нерухомості за цією адресою.

Таким чином суд встановив, що сіні літ. а-1 та тамбур літ. а-2-1, як складові частини об`єкта нерухомості, житлового будинку АДРЕСА_3 , входять до 1/2 частки такого будинку, яка належала ОСОБА_3 , тому є складовими частинами такого нерухомого майна.

Суд вказує, що за змістом ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини.

Відповідно до п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Суд зазначає, що на підставі Листа Міністерства юстиції від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1, вбачається, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі, бо фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Вказаний лист обґрунтований тим, що внаслідок законодавчих змін наразі не вимагається наявність документів, які б підтверджували відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, побудованого до 5 серпня 1992 року, оскільки вказані документи замінює технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Крім цього суд зазначає, що для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Виходячи з викладеного вище, можна дійти висновків щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель та споруд, збудованих до 5 серпні 1992 року:

1) такі об`єкти нерухомості не вимагають введення в експлуатацію, оскільки об`єкти побудовані до 5 серпня 1992 року відразу підлягають реєстрації права власності;

2) для реєстрації таких об`єктів необхідні правоустановчі документи на земельну ділянку, або рішення відповідної ради про надання земельної ділянки в користування чи власність;

3) необхідно отримати документ про присвоєння поштової адреси об`єкту будівництва (для житлового будинку - органами місцевої влади видається рішення про присвоєння поштової адреси).

4) для здійснення реєстрації права власності на такі об`єкти нерухомого майна заявником може бути тільки особа, яка володіла або користувалась земельною ділянкою до 5 серпня 1992 року за наявності документального підтвердження.

Суд зазначає, що відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» (чинний до 22 лютого1988 року) відведення громадянам земельних ділянок, як у місті, так й поза містом, для будівництва індивідуальних жилих будинків проводилось в безстрокове користування. Розмір земельних ділянок, які відводились громадянам, визначалися виконкомами обласних, міських та районних Рад депутатів працюючих відповідно до проектів планування та забудови міст, а також відповідно до загальних норм, встановлених Радою Міністрів СРСР.

При цьому відповідно до висновку на підставі акту обстеження від 2 серпня 1952 року домоволодіння, який мається у матеріалах інвентарної справи на будинок АДРЕСА_3 , вбачається, що ОСОБА_13 побудував вказаний будинок на земельній ділянці, наданій йому за рішенням Орджонікідзевської районної ради міста Жданова.

Таким чином суд оглядом інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_3 встановив правомірність користування ОСОБА_3 земельною ділянкою за вказаною адресою, де ним був побудований спірний житловий будинок.

Крім цього суд встановив, що АДРЕСА_3 вже була присвоєна адреса, оскільки ще рішенням суду від 17 грудня 1952 року була встановлена адреса такого об`єкту нерухомості, після чого право власності на 1/2 частину якого було зареєстровано ОСОБА_4 та власником 1/2 частини якого на теперішній час є ОСОБА_8 , право власності якого зареєстровано на 1/2 частини буд. АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд також зазначає, що введення у експлуатацію такого об`єкта нерухомості, побудованого до 5 серпня 1992 року, не вимагається законом, а технічний паспорт на 1/2 частку буд. АДРЕСА_3 є у наявності, бо був складений на ОСОБА_3 в січні 2020 року, як єдиний документ, що засвідчує факт існування спірного об`єкта нерухомого майна, виготовлений за результатом технічної інвентаризації.

Таким чином за п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на 1/2 частку буд. АДРЕСА_3 зі спорудами та прибудовами до нього, як таких що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, необхідні документи у позивачки маються у наявності.

Суд при цьому зазначає, що на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; інший правонабувач - орендар, концесіонер, приватний партнер, суб`єкт іншого права, похідного від права власності, іпотекодержатель, спадкоємець (у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом).

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться шляхом прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про проведення реєстраційних дій, надання інформації з Державного реєстру прав не приймається в разі не встановлення особи заявника чи обсягу його повноважень на подання відповідної заяви.

За п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою.

При цьому за п. 66 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

В той же час суд зазначає, що позивачка, будучи спадкоємицею ОСОБА_6 , як позбавлена можливості надати державному реєстратору документи, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, оскільки наразі право власності на таке майно не зареєстровано, так й не має змоги надати відомості зі спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та складу спадкоємців, у відкритті якої за заявою спадкодавця нотаріусом було відмовлено.

Таким чином внаслідок смерті ОСОБА_3 , яким за життя було побудовано 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_3 , та його онука, спадкодавця ОСОБА_6 , здійснити реєстрацію права власності на такий об`єкт нерухомого майна за заявою ОСОБА_1 державний реєстратор не може через відсутність особи, яка користувалась земельною ділянкою до 5 серпня 1992 року, де було побудовано такий об`єкт нерухомості.

В той же час суд зазначає, що згідно із п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за наявності проведеної технічної інвентаризації будинку АДРЕСА_3 , відомостей про складову нерухомого майна, що входить до 1/2 частки, що належало ОСОБА_3 за життя, то позивачка в суді довела обсяг нерухомого майна, що залишилося у спадок після смерті ОСОБА_3 .

Суд при цьому зазначає, що оглядом інвентаризаційної справи на АДРЕСА_3 , вбачається, що право власності на 1/2 частку такого будинку ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 17 грудня 1952 року зареєстровано не було, як й не було проведено державну реєстрацію такого права спадкоємцем ОСОБА_6 .

Суд зауважує, що до 5 серпня 1992 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року.

При цьому у Листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначалось, що державна реєстрація права власності на будівлі, споруди не залежала від виникнення права власності на нерухоме майно до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом також встановлено, що на момент вступу в спадщину ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_3 був фактично введений в експлуатацію, право власності на 1/2 частку якого було зареєстровано за ОСОБА_4 .

При цьому судом встановлено, що оскільки на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_3 , який рахується за ОСОБА_3 та який був побудований до 1992 року, мається належним чином складений технічний паспорт за результатами технічної інвентаризації, проведеної у 2020 році, то вказане свідчить про фактичне прийняття за діючим законодавством в експлуатацію закінченого будівництвом спірного житлового будинку та допоміжних будівель до нього.

За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на перелічене, враховуючи що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 не було зареєстровано спадкодавцем за життя, то таке право увійшло у спадщину, яку успадкувала ОСОБА_1 .

Отже суд встановив, що для проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 згідно чинного законодавства наразі позивачка позбавлена можливості зареєструвати його в органі державної реєстрації, як й позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса через відсутність підтвердження наявності спадкового майна після смерті свого дядька, ОСОБА_6 .

З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи, що до позивачки перейшли спадкові права ОСОБА_6 , які той успадкував від свого діда ОСОБА_3 , то таким чином ОСОБА_1 успадкувала право зареєструвати право власності на 1/2 частку буд . АДРЕСА_3 , яке в позасудовому порядку вона не може реалізувати.

З огляду на викладене, з метою дотримання спадкових прав позивачки, суд вважає можливим задовольнити заявлені та уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі шляхом встановлення факту спільного постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 з грудня 2004 року та до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також суд дійшов висновку, через неможливість позивачкою реалізувати спадкові права в поза судовому порядку, можливим визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 на 1/2 частку будинку АДРЕСА_7 , яка складається з: кухні літ. 1-2 та житлової кімнати літ. 1-3 в житловому будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А-1-1, сіней літ. а-1, тамбуру літ. а-2-1, літньої кухні літ. Д-1, сараю літ. Б-1, гаражу літ. З-1 (загальна площа 36,0 кв. м., житлова площа 21,5 кв. м.).

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 постійно мешкала разом із спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з грудня 2004 року та до моменту відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/2 частку будинку АДРЕСА_7 , яка складається з: кухні літ. 1-2 та житлової кімнати літ. 1-3 в житловому будинку літ. А-1, житлової прибудови літ. А-1-1, сіней літ. а-1, тамбуру літ. а-2-1, літньої кухні літ. Д-1, сараю літ. Б-1, гаражу літ. З-1 (загальна площа 36,0 кв. м., житлова площа 21,5 кв. м.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 3 червня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН: НОМЕР_3 , зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ІПН: НОМЕР_4 , зареєстрований в АДРЕСА_7 .

Суддя