П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/6307/19

Номер провадження 22-ц/804/2038/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання Галстян Г.Г.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року, у складі судді Федотової В.М.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, відшкодування судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Позов мотивовано тим, що 14 грудня 2002 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. З липня 2014 року шлюбні відносини були припинені, а 22 вересня 2016 року рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб було розірвано. В період шлюбу - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народився син ОСОБА_4 . Знаючи, що дитина народилась в шлюбі, після розірвання шлюбу він вирішив надати матеріальну допомогу ОСОБА_2 в рахунок аліментів, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 . В період з 22 вересня 2016 року по 30 листопада 2017 року відповідач отримала від нього 5500 доларів США в якості аліментів, що підтверджується розпискою. Крім того, за період з 17 жовтня 2018 року по 20 травня 2019 року, ним в рахунок аліментів, на банківську картку, що належить дитині - ОСОБА_6 , було перераховано 16 000 грн. Пізніше, в 2019 році він дізнався, що не є біологічним батьком дитини. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2019 року було задоволено його позов до ОСОБА_2 , згідно з яким зі свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 було виключено запис про його батьківство. Грошові кошти у сумі 5500 доларів США та 16000 грн були перераховані ним на утримання дитини в якості аліментів, але у зв`язку з тим, що він не є біологічним батьком - вважає, що відповідач безпідставно отримала зазначену суму грошових коштів. В зв`язку з наведеним, просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5500 доларів США та 16000 грн, а також відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуте майно у вигляді перерахованих на її користь аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . у розмірі 5500 доларів США та 16000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат, пов`язаних зі

сплатою судового збору у розмірі 1535 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована тим, що вона не знала, що батьком дитини не є позивач; ОСОБА_1 добровільно передав грошові кошти на утримання дитини - ОСОБА_6 ; ці кошти є власністю дитини; суд невірно дав тлумачення правовій позиції Верховного Суду щодо повернення безпідставного набутого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, з урахуванням того, що судове рішення є аргументованим та обґрунтованим, оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права і правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2019 року та врахував результати розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про оспорювання батьківства.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7 , які підтримали скаргу, заперечення представника позивача адвоката Пудак О.І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 264 ЦПК України визначає, що під час ухвалення рішення суд, крім іншого, вирішує такі питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 14 грудня 2002 року до 22 вересня 2016 року.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого повторно 10 жовтня 2018 року Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини зазначено ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 (актовий запис №259 від 26 червня 2008 року (а.с.6).

Згідно розписки від 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 передав 5500 доларів США ОСОБА_2 в якості аліментів за період з 22 вересня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 2017 року, на утримання спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , який проживає разом з матір`ю, а ОСОБА_2 отримала вказані кошти (а.с.71).

Згідно дублікатів чеків, за період з 17 жовтня 2018 року по 20 травня 2019 року, позивачем в рахунок аліментів, на банківську картку, що належить дитині - ОСОБА_6 , було перераховано 16 000 грн (а.с.8-9).

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2019 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 і з актового запису про народження №259 від 26 червня 2008 року, відомості про ОСОБА_1 , як батька дитини ОСОБА_6 , було виключено (а.с.10).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача безпідставно набутого майна, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 безпідставно отримала від позивача грошові кошти в розмірі 5500 доларів США та 16 000 грн, оскільки позивач не був біологічним батьком дитини - ОСОБА_6 , а тому, вимоги ст.180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей до їх повноліття, на позивача не розповсюджуються.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно ст. 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.2 ст. 181 СК України - за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Таким чином, законом передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України";

Як вбачається з долученої до справи розписки, 30 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 за період з 22 вересня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не заперечувала того, що, незважаючи на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу вказані дії позивач здійснив добровільно.

Зі справи вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, подані до суду 16 жовтня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_2 коштів, позивач посилався на те, що відповідач діяла недобросовісно, оскільки визнала, що він - ОСОБА_1 , не є біологічним батьком ОСОБА_6 , а тому, безпідставно отримала в рахунок аліментів 5500 доларів США та 16 000 грн.

Заперечуючи проти рішення, ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що після припинення сімейних відносин, позивач створив нову сім`ю і фактично самоусунувся від спілкування з сином. З заявою про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини до суду вона не зверталася. Фактично грошові кошти в розмірі 5500 доларів США вона 30 листопада 2017 року не отримувала, оскільки позивач, як моряк, передавав кошти на утримання сина протягом року періодично в гривнях, а двічі перерахував їй долари з-за кордону на картку. Вказана сума 5500 доларів США була вказана позивачем у розпистці за його власними розрахунками. Також пояснила, що коштами, які були внесені ОСОБА_1 на картку на ім`я сина в ПАТ «ПРИВАТБАНК» деякий час користувався син, а потім він повідомив, що картка заблокована. Гроші в розмірі 16 000 грн вона від позивача не отримувала і доступу до картки, відкритої на ім`я сина ОСОБА_6 не мала; їй відомо, що за умовами цієї картки - ЮНИОР, кошти мав право знімати з картки сам позивач.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В якості доказів недобросовісності набуття ОСОБА_2 коштів 30 листопада 2017 року та в період з 17 жовтня 2018 року до 20 травня 2019 року в рахунок аліментів на утримання ОСОБА_6 , позивач посилався на те, що рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 19 серпня 2019 року задоволено його позовні вимоги та виключено відомості про його батьківство з актового запису про народження дитини.

Підставами для ухвалення такого рішення, як свідчить його зміст, був експертний висновок № MG19-68925 від 03 червня 2019 року та визнання відповідачем - ОСОБА_2 , позову.

На підставі ст. 82 ЦПК України суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку батьківства, після добровільної передачі відповідачу коштів в рахунок аліментів на утримання дитини не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією його конституційного права, передбаченого статтею 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина.

Заперечуючи проти цих обставин, ОСОБА_2 пояснила, що їй не було відомо, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_9 ; такого питання ніколи не виникало до 2019 року, поки вона не отримала позовну заяву ОСОБА_1 про оспорювання батьківства. Ухилення позивача від участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, перешкодили в отримання від нього згоди на виїзд дитини за межі країни, оскільки в 2019 році вона отримувала такий дозвіл через органи опіки та піклування, змусили її написати заяву про визнання позову. Разом з тим, вона не погоджується з висновками, що ОСОБА_1 довів відсутність кровного споріднення з дитиною, оскільки експертиза на яку посилався позивач та яка покладена в основу судового рішення про виключення даних з актового запису про народження дитини була проведена у її відсутності та відсутності дитини, в іншій країні, і які елементи надавалися експерту для дослідження їй невідомо.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували, що позивач передаючи гроші на утримання дитини діяв не добровільно, а відповідач при цьому діяла недобросовісно ОСОБА_1 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представив. Доказів про набуття відповідачем 5500 доларів США та 16 000 грн у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини ОСОБА_1 не посилається.

За положеннями ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, апеляційний суд не може погодитися і з обґрунтованістю висновків суду про безпідставне отримання ОСОБА_2 коштів у вигляді 16 000 грн, в якості аліментів на утримання сина, які підлягають стягненню з неї на користь позивача, оскільки представлені копії квитанції, за відсутності іншого, взагалі не містять будь-яких відомостей, які ідентифікують відповідача з особою, що отримала ці кошти, зважаючи на те, що отримувачем у квитанціях зазначено ОСОБА_8 і це, згідно з законом, його особисте майно.

При цьому, колегія враховує, що кошти передавалися позивачем в якості аліментів на утримання дитини, яка була народжена у шлюбі і до 2019 року - протягом 11 років позивач не оспорював своє батьківство, про що свідчить і той факт що ОСОБА_1 , усвідомлюючи свій обов`язок по утриманню дитини добровільно передав відповідачу кошти саме в якості аліментів.

Таким чином, виконуючи вимоги ст.89 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що виплата аліментів була проведена позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку; недобросовісність з боку відповідача не встановлена, а тому, в силу вимог статті 1215 ЦК України, ці кошти поверненню не підлягають.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 апеляційний суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 753/15556/15-ц провадження № 14-445цс18.

Посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував останні правові позиції Верховного Суду, викладено у постанові від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18, що узгоджується з висновками Великої Палати від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки, як вбачається зі справи № 161/17945/18 позивач зазначав, що відповідач отримавши 356 000 грн та обіцяючи вчинити певні дії, а саме укласти договір купівлі-продажу корпоративних прав або повернути ці кошти, ухилився від вчинення будь-яких дій.

Правовідносини у наведеній справі № 161/17945/18 не відносяться до переліку обставин, які передбачені ст.1215 ЦК України і обмежують можливість повернення безпідставно набутого майна, не є тотожним обставинам справи, яка переглядається за позовом ОСОБА_1 , а тому, погодитися з правильністю застосування судом першої інстанції позиції, викладеній у постанові від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18, колегія суддів не може.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.376 ЦПК України у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а тому, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна, а саме, грошових коштів в розмірі 5500 доларів США та 16000 грн.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час пред`явлення позову, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У статті 141 ЦПК України зазначено, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, апеляційний суд, дійшовши висновку про скасування судового рішення з відмовою ОСОБА_1 у позові, вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесені витрати по оплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, що становить 2302,50 грн (а.с.89).

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) у відшкодування судового збору 2302,50 грн - у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 09 червня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

О.М.Пономарьова

С.А.Попова