Провадження №2/369/215/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірина Євгеніївна, третя особа на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірина Євгеніївна, третя особа на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

29 травня 2020 року через канцелярію суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), та надвірних будівель та споруд: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову у заяві про забезпечення позову відсутні.

Зазначена заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що 20.09.2017 року Державним реєстратором комунального підприємства "Добробут" Литвинівської сільської ради Київської області Лєйман Іриною Євгеніївною з порушенням норм чинного законодавства України здійснено державну реєстрацію права власності на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), та надвірних будівель та споруд: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - за ОСОБА_2 .

За наявною у Позивача інформацією, Відповідач ОСОБА_2 , після того, як дізнався про те, що Позивач звернувся з даним позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області, почав активний пошук покупців, з метою відчуження спірного житлового будинку.

Вказане підтверджується витягом з соціальної мережі Facebook, з якого вбачається, що Відповідач ОСОБА_2 розмістив оголошення в розділі "Нерухомість Києва, пригорода без комісії" про продаж спірного житлового будинку за ціною 90 000 Доларів США, що є значно нижчою, ніж ринкова вартість будинку.

Низька вартість продажу будинку заохотить велику кількість покупців та існують всі підстави вважати, що спірний будинок Відповідачем буде відчужений в найближчий час.

Причинами, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов позивач ОСОБА_1 зазначає те, що в процесі судового розгляду Відповідач ОСОБА_2 здійснить відчуження (продаж добросовісному набувачеві) спірного приміщення, внаслідок чого, в разі задоволення позову рішення суду неможливо буде виконати, оскільки власником приміщення вже буде інша особа. А в силу ст. 330 ЦК України, Позивач в подальшому буде позбавлений можливості витребувати майно від добросовісного набувача.

Тому на підставі вищевказаного просив суд заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України.

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову суд прийшов до висновку, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, в обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на незавершене будівництво житлового будинку, надвірних будівель та споруд, позивач зазначає, що ним оспорюється правомірність державної реєстрації права власності на незавершене будівництво житлового будинку, надвірних будівель і споруд, у зв`язку з чим у разі відчуження незавершеного будівництвом житлового будинку, надвірних будівель та споруд, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду буде неможливим та змусить позивача здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 , може в будь-який час відчужити спірне майно, не повідомивши про це позивача, а тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вчинення нової реєстраційної дії щодо спірного майна, що у свою чергу унеможливить або утруднить виконання рішення суду і захист прав та інтересів позивача у разі задоволення позову.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Окрім того, враховуючи предмет та підстави позову, доводи викладені у заяві позивача, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем не доведено того, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту, щодо вказаного майна є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Поряд із цим, можливе позитивне рішення з приводу заявлених позовних вимог, на переконання суду, підлягає примусовому виконанню у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не за рахунок об`єкта незавершеного будівництва, надвірних будівель та споруд , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак - відсутність заявлених позивачем заходів забезпечення позову не може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

Окрім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких даних на підтвердження того, що даний об`єкт незавершеного будівництва, надвірні будівлі та споруди , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за можливим рішенням суду у справі буде підлягати передачі позивачу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що матеріали заяви не дають підстав вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, а накладення арешту нанезавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), та надвірних будівель та споруд: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є не співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154, 259, 260 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірина Євгеніївна, третя особа на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень- відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В. Дубас