Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 404/3230/16-ц

провадження № 61-47450св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2018 року у складі судді Іванової Н. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Кіселик С. А., Мурашко С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 березня 2016 року ОСОБА_2 направила скаргу Президенту України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Генеральному прокурору України, Комітету Верховної ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, голові Державної служби зайнятості, голові Кіровоградської міської ради, голові Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація», голові програми «Агенти впливу», у якій виклала недостовірну інформацію про те, що він на протязі багатьох років здійснював наклеп та використовував свої службові зв`язки, направляв до неї контролерів з різних служб міста, здійснював моральний тиск на неї з метою відібрання її частки будинку, а також здійснював тиск на суддю, що з травня 2014 року розглядає справу № 404/4283/14-ц за його позовом про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки, як об`єктів спільної часткової власності, на всі судові засідання їздить на службовому автомобілі.

Така інформація не відповідає дійсності, є негативною, образливою, принизливою та в цілому завдає непоправної шкоди його діловій репутації, у тому числі як працівнику органу державної влади.

Застосовуючи обман, ОСОБА_2 намагається переконати державні органи влади, контролюючі органи та громадські організації в корисливих, меркантильних мотивах його діяльності.

22 квітня 2016 року він звернувся до відповідача із письмовою пропозицією здійснити спростування недостовірної інформації та публічно вибачитися через засоби масової інформації, а також направити відповідну інформацію Президенту України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Генеральному прокурору України, Комітету Верховної ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, голові Державної служби зайнятості, голові Кіровоградської міської ради, голові Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація», голові програми «Агенти впливу», однак така пропозиція була проігнорована відповідачем.

Поширення недостовірної інформації завдало йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що виразилися в порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні можливостей реалізації своїх звичок і бажань, відносин з оточуючими людьми, що призвело до необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Зокрема він був змушений виправдовуватися та надавати чисельні пояснення на адресу органів національної поліції, Державної служби зайнятості, відволікаючись при цьому від свого нормального життя та витрачаючи на це свій час, що в свою чергу призвело до погіршення стану його здоров`я, самочуття та сну.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати недостовірною, та такою що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, викладену у скарзі ОСОБА_2 від 25 березня 2016 року, адресовану Президенту України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Генеральному прокурору України, Комітету Верховної ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, голові Державної служби зайнятості, голові Кіровоградської міської ради, голові Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація», голові програми «Агенти впливу», а саме, що « ОСОБА_1 на протязі років здійснював наклеп на використовував свої службові зв`язки для направлення до ОСОБА_2 контролерів із різних служб міста, здійснював моральний тиск на ОСОБА_2 з метою відібрання у неї частки будинку та літньої кухні, здійснює тиск на суддю, що з травня 2014 року розглядає справу № 404/4283/14-ц про поділ в натурі житлового будинку, земельної ділянки, як об`єктів спільної часткової власності, а також, що позивач на всі судові засідання їздить на службовому автомобілі»; зобов`язати ОСОБА_2 здійснити спростування недостовірної інформації шляхом направлення відповідної інформації Президенту України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Генеральному прокурору України, Комітету Верховної ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, голові Державної служби зайнятості, голові Кіровоградської міської ради, голові Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація», голові програми «Агенти впливу»; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у своєму зверненні-скарзі ОСОБА_2 ставила питання про вжиття передбачених законодавством заходів стосовно неправомірної, на її думку, поведінки державного службовця ОСОБА_1 , реалізуючи передбачене статтею 40 Конституції України право на звернення. При цьому, судом враховано, що позивач є публічною особою, межа допустимої критики якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що зміст скарги відповідача, а саме відсутність достатньої конкретики, так і обране нею коло адресатів, явно свідчать про те, що дана скарга ОСОБА_2 не може розглядатися як її звернення в порядку статті 40 Конституції України, а свідомо спрямована на завдання шкоди правам конкретно позивача з певною корисною для відповідача метою. Також суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що висловлювання відповідача не є критикою позивача, як публічної особи, а є повідомленням про неї завідома недостовірної інформації, що критикою вважатися не може, унаслідок чого дійшли безпідставних висновків про те, що позивач є публічною особою, а тому розповсюдження відповідачем негативної інформації мало місце не з метою поширення недостовірної інформації, а як форма реалізації відповідачем наданого їй законом права на звернення та відмовили в задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірної та її спростування. Крім того, вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вирішення вказаних вимог, й відповідно також підлягає задоволенню.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 25 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася зі скаргою на ім`я Президента України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Генерального прокурора України, Комітету Верховної ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, голови Державної служби зайнятості, голови Кіровоградської міської ради, голови Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація», голови програми «Агенти впливу», у якій зазначила, що проживає у будинку АДРЕСА_1 разом з чоловіком, дочкою та двома онуками. Вона володіє 1/3 частиною вказаного будинку, а її двоюрідний брат ОСОБА_1 - 2/3 частинами вказаного будинку. За 12 років спільного проживання вона з чоловіком збудувала літню кухню. Її двоюрідний брат ОСОБА_1 є державним службовцем, раніше працював в обласному виконавчому комітеті, зараз займає посаду начальника Обласної служби зайнятості, використовуючи свої службові зв`язки на протязі багатьох років здійснює наклеп та засилає до неї всіх можливих контролерів з різних служб міста. При цьому під час перевірок жодного разу не виявлено ніяких порушень, не здійснювалося притягнення до відповідальності. Таким чином, відбувається моральний тиск з метою відібрання у неї частки будинку, яку вона успадкувала. На протязі двох років слухається цивільна справа, ОСОБА_1 здійснює тиск на суддю. Їздить на всі засідання на службовому автомобілі. Просить сприяти припиненню цього знущання над нею та її родиною, кваліфікувати таку поведінку державного службовця як таку, що не сумісна з його статусом та прийняти відповідні дії.

Вказана скарга відповідача отримана Адміністрацією Президента України, Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Генеральною прокуратурою України, Прокуратурою Кіровоградської області,Державною службою зайнятості, Кіровоградською міською радою.

Данні про отримання скарги ОСОБА_2 Комітетом Верховної Ради України з питань боротьби з організованою злочинністю та корупцією, головою Всеукраїнської громадської організації «Народна люстрація» та головою програми «Агенти впливу» у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до листа керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини № 2/13-К263030.16/20-42 від 26 квітня 2016 року, ОСОБА_2 роз`яснено, що на даний час правових підстав для вжиття заходів реагування не вбачається. У разі вчинення ОСОБА_1 протиправних діянь, вона має право звернутися із заявою або повідомленням до найближчого територіального підрозділу поліції.

Державною службою зайнятості розглянуто скаргу ОСОБА_2 та направлено її за належністю до Прокуратури Кіровоградської області.

Звернення ОСОБА_2 , адресоване Адміністрації Президента України направлено листом від 01 квітня 2016 року до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з проханням розглянути можливість надання правової допомоги заявниці та повідомити її про результати.

20 квітня 2016 року ОСОБА_1 надав письмові пояснення щодо скарги ОСОБА_2 начальнику Кіровоградського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області Пайлику І. І.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Крім того, публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

З урахуванням наведених норм матеріального права, практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки звернення громадян до відповідних державних органів, висловлювання та пояснення своєї позиції у таких зверненнях не можуть вважатися приниженням честі, гідності та наклепом. Позивачем не доведено, що відповідач розповсюджувала стосовно нього неправдиву інформацію, а інформація, яку ОСОБА_2 у своїй скарзі на адресу органів державної влади та місцевого самоврядування, з проханням вжити передбачених законом заходів стосовно неправомірної, на її думку, поведінки державного службовця ОСОБА_1 , не є такою, що порушує немайнові права позивача, а висловлена лише як непогодження з діями позивача, та не може бути предметом судового захисту у розумінні статті 277 ЦК України.

Крім того, судами попередніх інстанцій вірно враховано, що позивач є публічною особою, межа допустимої критики якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

З урахуванням викладеного, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації.

Вирішуючи спір, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2018 року та постанова Кропивницького апеляційного суд від 23 жовтня 2018 року відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 травня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суд від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко