Справа № 347/1514/19
Провадження № 2/347/41/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

Головуючої-судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.

з участю адвоката: Козар Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і права на власність,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і права на власність, мотивуючи свої вимоги тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Косові, Івано-Франківської області. Батьками його були : ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та мати - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Окрім нього в сім`ї був ще один син, а його брат - ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , та помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Їх сім`я проживала в будинковолодінні, що в АДРЕСА_1 . Він постійно надавав батькам посильну допомогу у веденні домашнього господарства. Після смерті батька, який помер в 1994 році і у зв`язку з прогресуючим старечим склерозом матері, йому прийшлося частіше приїздити додому. В більшій мірі він проводив час в батьківському будинку, доглядаючи матір та господарство, не зважаючи на те, що і його сім`я, і робота у нього були в інших містах. Фактично прожив він дома та доглядав за мамою і господарством також і в її останній рік життя. Вісім останніх місяців життя мати була лежачою та потребувала стороннього догляду і допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_5 його мати померла , після смерті якої відповідно до чинного на той час законодавства він вступив у володіння спадковим майном і здійснює його до цього часу, і при цьому йому ніхто не чинив і не чинить жодних перешкод.

Як батько так і мати за життя не залишили заповітного розпорядження щодо належного їм майна а тому спадкоємцями першої черги за законом після матері є він та його рідний брат ОСОБА_5 .

З часу смерті матері, тобто з 2000 року і по день смерті його брата - 2018 року як він так і його брат вільно володіли і користувались успадкованим після смерті матері майном - будинковолодінням, як спільною сумісною власністю без визначення часток.

Все, що потрібно було робити по утриманню господарства в належному стані вони здійснювали спільно. В 2013 році він після продажу нерухомості в Верховинському районі зареєструвався за місцем свого проживання, в АДРЕСА_1 в батьківському будинковолодінні. Братові було добре відомо про вказаний факт і останній не заперечував так як вони спільно проживали у вказаному будинковолодінні та спільно вели господарство. ОСОБА_5 займався веденням в основному рахунків та документів а він виконував фізичну роботу та брав участь в усіх поточних ремонтних роботах в будинку.

Коли почала прогресувати хвороба брата, він все більше часу проводив дома та в 2007 р переїхав проживати в батьківський будинок. Протягом останніх 2-3 років життя брата, майже все навантаження по обслуговуванню господарства, а також по обслуговуванню хворого брата - приготування їжі, купівля необхідних речей, харчів та ліків здійснював саме він .

ІНФОРМАЦІЯ_7 його брат ОСОБА_5 помер. Вже після смерті брата йому стало відомо, що останній не повідомивши його відкрив у державного нотаріуса спадкову справу №536 і 09.10.2002 року отримав свідоцтво на спадщину на весь будинок, тобто і на належну йому частину, таким чином неправомірно позбавивши його спадщини.

В зв`язку з тим, що всі документи на будинок забрала дочка брата - ОСОБА_2 , то він звертався до Коломийського МБТІ, а також до обласного державного нотаріального архіву з приводу надання копій документів пов`язаних з виданою свідоцтва на право спадщини і права власності на ім`я ОСОБА_5 , або на ознайомлення з ними, але отримував постійні відмови. В зв`язку із чим змушений звернутись із вказаним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважної причити а позов задоволити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 , вимоги позову заперечила, пояснила, що вимоги позивача в справі вважає безпідставними. ОСОБА_1 , позивач в справі, доводиться їй рідним дядьком. Твердження позивача, що він проживав, був зареєстрований чи вступав у спадщину у м. Косові в період між смертю його батьків та після смерті його матері а її бабусі не відповідає дійсності та нічим не підтверджено. Довідкою від 16.02.1998 року за № 560 Косівської міської ради стверджено, що сім`я її бабусі - ОСОБА_4 складається із сина ОСОБА_5 , 1948 року народження та онуки, ОСОБА_2 , 1974 року народження. ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 не проживав і не був особою, яка вела спільне господарство з його братом , тобто її батьком ОСОБА_5 та їх мамою. Також відповідно до довідки за № 3311 від 01.08.2002 р Косівської міської ради, яка видана ОСОБА_5 вбачається, що у склад його сім`ї входить ОСОБА_2 , 1974 р.н. У будинковій книзі на житло зазначено час реєстрації ОСОБА_1 за житлом у АДРЕСА_1 - 06.12.2013 року , а це 13 років по смерті матері. Як стверджувала ОСОБА_2 , позивач в справі проживав у Дніпропетровській області, у м. Києві та мав будинок у с. Перехресне Верховинського району. Після продажу нерухомості в с.Перехресне Верховинського району останній мотивуючи тим, що йому необхідна реєстрація місця проживання для отримання соціальних виплат та пенсії зареєструвався до будинковолодіння батьків, в АДРЕСА_1 , де постійно проживав її батько. Її батько ОСОБА_5 постійно проживав разом із своїми батьками, як до їх смерті так і продовжував проживати у спадковому будинковолодінні після після їх смерті. Належне утримання та ведення спадкового господарства здійснював виключно її батько, який особисто оплачував всі необхідні комунальні платежі та проводив поточні ремонти в будинковолодінні за кошти які вона особисто регулярно надавала йому для цих цілей. Фактично ОСОБА_1 спадщини не приймав, так як він ніколи постійно не проживав у господарстві, де померли його батьки, як і не подавав заяви в органи нотаріату про прийняття спадщини по їх смерті. Позивачем не доведено факту його участі в утриманні спадкового будинковолодіння. Тому нотаріусом вірно визначено як спадкоємця саме ОСОБА_5 , бо це була одна особа, що вступила у спадщину. Не відповідають дійсності і твердження позивача про його догляд за її батьком так як фактично доглядом батька та його лікуванням займалась її сестра ОСОБА_8 , при чому матеріальну допомогу постійно надавала і вона особисто. Позивач у спадковому будинку фактично не проживав та участі в утриманні господарства не брав а приїжджав виключно сезонно на гриби та по яблука на тиждень- два в році. Почав проживати постійно вже останнім часом тільки після продажу своєї нерухомості в Верховинському районі. Всі роботи по утриманню господарства виконував її батько та за надані нею кошти наймані робітники. Про оформлення її батьком ОСОБА_5 спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину позивач добре знав. Просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та в позові відмовити.

Представник відповідачки адвокат Козар Т.В. вимоги позову заперечив з підстав викладених в письмовому запереченні яке підтримав та просив взяти до уваги. Просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та в позові відмовити.

Суд вислухавши сторони, пояснення свідків та дослідивши письмові докази по справі вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до часткового задоволення за наступних підстав:

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів:

Як встановлено в судовому засіданні позивач в справі ОСОБА_1 та батько відповідачки в справі - ОСОБА_5 являються рідними братами. Їх батьками були : ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та мати - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вказаний факт визнається сторонами та не підлягає окремому доказуванню.

Батьки позивача проживали в будинковолодінні, що в АДРЕСА_1.

Після смерті батька позивача - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с.13) в управління та володіння спадковим будинковолодінням вступила дружина померлого, тобто мати позивача - ОСОБА_4 , яка проживала в цьому будинковолодінні, своїх спадкових прав остання не оформляла.

Мати позивача в справі ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12)

Встановлено, що за життя батьки позивача не склали заповітного розпорядження щодо належного їм майна. До спадкового майна, на яке відкрилась спадщина належить будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 .

Відповідно до чинного на той час законодавства, а саме ч.1 ст. 529 ЦК України ( в ред. 1963 року), п ри спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як передбачено п.1 ч. І ст.549 ЦК України ( в ред.1963 року) позивач визнається таким, що прийняв спадщину оскільки він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном і здійснює його до цього часу.

Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як встановлено в судовому засіданні окрім позивача та його брата ОСОБА_5 у батьків більше дітей не було, а тому останні, як спадкоємці першої черги, за законом, відповідно ч.1 ст.529, чинного на той час ЦК України ( в ред. 1963 року) успадкували спадкове майно.

З часу смерті матері з 2000 року та по день смерті брата позивача - ІНФОРМАЦІЯ_7 як позивач в справі так і його брат, відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України обидва володіли і користувались майном, як спільною сумісною власністю без визначення часток.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 ствердила, що вона доводилася дружиною ОСОБА_5 , який помер у вересні 2018 року . Їй добре відомо, що за життя її чоловік ОСОБА_5 успадкував будинковолодіння після смерті своєї матері, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Вона постійно проживала в м.Чернівці а її чоловік проживав в м.Косів де здійснював догляд за своїми батьками. Позивач, ОСОБА_1 , брат її чоловіка фактично проживав у Дніпропетровську, потім в м.Києві і останнім часом перейшов проживати в м.Косів. Після смерті батьків позивач в цьому будинку не проживав, як і не брав ніякої участі в утриманні спадкового будинковолодвіння. Капітальні ремонтні роботи було проведено виключно її чоловіком. Перед виходом на пенсію позивач поселився в батьківському будинку та вже став там і проживати. В цьому спадковому будинку вона не проживала, а про всі обставини їй відомо було зі слів чоловіка.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона добре знала брата позивача, ОСОБА_5 , зі слів якого їй було відомо, що останній проживав в господарстві батьків в м.Косів та здійснював за ними догляд. Позивач став проживати в цьому будинковолодінні протягом останніх декількох років.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що після смерті матері позивача, там проживали і ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . Коли він приходив до ОСОБА_5 бачив в будинковолодінні обидвох братів.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що після смерті батьків позивач проживав в спадковому будинковолодінні в АДРЕСА_1. За життя батьків позивач здійснював за ними догляд а також і доглядав господарство. Він періодично приїжджав в гості до позивача та бачив, що останній здійснює догляд за господарством та проживає там.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що за життя матері позивач постійно приїжджав, він часто його бачив в господарстві батьків. Після смерті матері та на даний вже частіше бачить позивача біля батьківської хати. Доглядали матір, як позивач так і його брат. Після смерті матері ОСОБА_1 та ОСОБА_5 утримували спадкове господарство.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він проживав в АДРЕСА_1. В будинковолодінні ОСОБА_5 постійно проживав ОСОБА_5 а позивач в справі, ОСОБА_1 приїжджав періодично до батьків та після їх смерті сезонно, тобто на гриби та яблука. Останніх років 5 позивач постійно проживає в цьому будинковолодінні, чи останній утримував та покращував будинковолодіння йому не відомо.

Із оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1493 (а.с.51) вбачається, що на підставі ст.529 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 є до всього майна її син ОСОБА_5 проживаючий в АДРЕСА_1 .

В заперечення позовних вимог ОСОБА_1 відповідачкою, дочкою ОСОБА_5 - ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи довідку Косівської міської ради від 16.02.1998 року за № 560 в якій зазначено, що сім`я її бабусі - ОСОБА_4 складається із сина ОСОБА_5 , 1948 року народження та онуки, ОСОБА_2 , 1974 року народження. А також долучено довідку за № 3311 від 01.08.2002 р, яка видана ОСОБА_5 про склад його сім`ї: ОСОБА_2 , 1974 р.н. У будинковій книзі на житло зазначено час реєстрації ОСОБА_1 за житлом у АДРЕСА_1 - 06.12.2013 року , а це 13 років по смерті матері.

Разом із тим суд звертає уваги , що вищевказані довідки Косівської міської ради та письмове пояснення свідка ОСОБА_16 в тому що догляд за батьками здійснював ОСОБА_5 а ОСОБА_1 ніколи постійно не проживав в цьому будинку, не спростовують факту проживання позивача в батьківському будинку в АДРЕСА_1 , а вказана будинкова книга (а.с.56-57) , де власником зазначено ОСОБА_5 розпочата -заведена вже після оформлення останнім спадщини по смерті матері, а саме 16.10.2002 року .

Як встановлено в судовому засіданні окрім пояснень позивача в справі, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджено факт проживання, перебування, догляд батьків та утримання спадкового будинковолодіння позивачем в справі. Вказаного факту не могла заперечити і дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , яка проживає постійно в м.Чернівці а про всі обставини знала тільки зі слів свого чоловіка.

Письмовими поясненнями свідка ОСОБА_20 , (а.с.191-192) стверджено, що її колишній чоловік ОСОБА_1 , за час їх спільного проживання часто їздив додому в м.Косів де доглядав своїх батьків а з літа 1999 року і майже до кінця 2000 року безперервно перебував в м.Косів. Вказаний факт підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями міжміських телефонних розмов ( а.с. 173-190).

При оформленні своїх спадкових прав брат позивача в справі ОСОБА_5 , а саме при подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини (а.с.123) скрив та не зазначив про наявність ще одного спадкоємця першої черги за законом, а саме позивача в справі - його рідного брата ОСОБА_1 , натомість зазначив, що окрім нього спадкоємців немає. Вказаний факт став підставою нотаріусу для видачі свідоцтва про право на спадкове майно після смерті матері позивача в цілому ОСОБА_5 , чим позбавлено позивача його права на належну йому по закону частку в спадковому майні. У спадковій справі відсутні будь-які заяви позивача в справі ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини.

Позивач періодично проживаючи в батьківському будинковолодінні та проживачи в ньому і на час смерті матері, після її смерті вступив у фактичне управління та володіння спадковим майном, а саме доглядав за будинковолодінням, ключі від будинку знаходились також в нього, в цьому будинку знаходяться і всі його особисті речі та він є зареєстрованим до цього будинку де постійно і проживає, однак в нотаріальну контору із заявою про отримання свідоцтва про прийняття спадщини не звертався, як і не звертався із заявою про відмову від спадщини.

В зв`язку з тим, що всі документи на будинок забрала дочка брата - ОСОБА_2 , то позивач змушений був звертатись до Коломийського МБТІ , а також до обласного державного нотаріального архіву з приводу надання копій документів пов`язаних з видачею свідоцтва на право спадщини і права власності на ім`я ОСОБА_5 , але отримав відмови.

Виходячи з вищенаведеного та відповідно діючого законодавства, а саме: ч.2 ст.1220 та ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України з 20 вересня 2000 року позивач фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння і користування рухомим і нерухомим майном, а згідно ч.1, ч.З ст.1296 Цивільного кодексу України - спадкоємець, який прийняв спадщину, може, але не зобов`язаний одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а ч. 5 ст.1268 Цивільного кодексу України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розділив спадщину між ними. Отже, брат позивача - ОСОБА_5 всупереч діючому законодавству, незаконно позбавив позивача частки спадщини, очевидно, при цьому, скривши всі факти (зокрема, наявності брата), надав нотаріусу недостовірні відомості, що він являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що і стало підставою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на цілий будинок.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено,що особа, якій воно видане,не мала права на спадкування, а також в інших випадках,встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.27 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування , свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути : визнання заповіту недійсним,визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

В постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд вказав, що відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України , як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином із вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Зважаючи на вище викладене суд приходить до висновку ,що свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 , зареєстроване в реєстрі за №1493 , видане 09.10.2002 року державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Кабин А.Р. є недійсним та в цій частині позовних вимог позов підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 , про визнання недійсним свідоцтва про право на власність, то така вимога задоволенню не підлягає оскільки сторонами в справі не надано суду жодного письмового доказу наявності виданого на ім`я ОСОБА_5 саме свідоцтва про право на власні.

Відповідно до частини першої, другої статті 182 ЦК України , право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Право власності на спірне спадкове будинковолодіння у ОСОБА_5 виникло на підставі оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.2002 року, що зареєстровано в реєстрі за № 1493. Судом встановлено, що видача даного свідоцтва відбулася неправомірно та відповідно порушує права позивача на отримання належної йому частки спірного спадкового будинковолодіння.

Суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 слід поновити строк позовної давності , як такий, що пропущений з поважної причини, оскільки як встановлено в судовому засіданні позивачу не було відомо про те, що його брат ОСОБА_5 по смерті їх матері звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в якій вказав, що окрім нього спадкоємців немає, тобто скрив про наявність ще одного спадкоємця першої черги за законом - свого рідного брата ОСОБА_1 , що і стало приводом для видачі оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом , яке видано на ім`я ОСОБА_5 09.10.2002 року державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Кабин А.Р. ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права на спадщину та про отримання його братом свідоцтва тільки при зверненні в 2018 році до Косівської міської ради для отримання довідки. Позивач вважає що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки він фактично проживав та проживає в спадковому будинковолодінні, після смерті матері вступив у фактичне управління та володіння спадком майном, тобто вважається таким, що прийняв спадщину, своєї відмови від прийняття спадщини не заявлялв, та відповідних заяв не подавав. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може, але не зобов`язаний одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

На підставі наведеного ст.ст. 256, 1220, 1223, 1258, 1268, 1278, 1296, 1301 ЦК України та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Поновити строк звернення до суду. Позов задоволити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом , яке видано на ім`я ОСОБА_5 09.10.2002 року державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Кабин А.Р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Крилюк М.І.