Справа № 242/1538/20
Провадження № 2/242/859/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., розглянувши в місті Селидове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Гірницької міської ради до ОСОБА_1 про вчинення певних дій -

ВСТАНОВИВ:

09.04.2020 р. позивач звернуся до суду із зазначеним позовом. 28.04.2020 р. позивачем надано клопотання про уточнення позовних вимог.

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позову зазначено, що згідно договору купівлі-продажу нежилового приміщення ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач незаконно користується земельною ділянкою за зазначеною адресою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про укладення договору оренди на земельну ділянку. Фактично відповідач користується земельною ділянкою та не сплачує орендну плату.

Просив зобов`язати відповідача укласти з Гірницькою міською радою договір оренди землі під кадастровим номером : 01:002:0038 АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача відшкодувати збитки за користування земельною ділянкою під кадастровим номером :01:002:0038 АДРЕСА_1 у розмірі 86034,39 грн.; витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102, 00 грн. покласти на відповідача; витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. покласти на відповідача.

Заперечення відповідача.

Відповідач у строк, встановлений судом, відзив не надав.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від15.04.2020 р. позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 29.04.2020 р. відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться у спрощеному провадженні без виклику сторін за наявними матеріалами.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.08.2004 р., ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та розташоване на земельній ділянці Гірницької міської ради, яка передається землекористувачу у постійне користування для розміщення і обслуговування магазину № «Меркурій» згідно рішення Гірницької міської ради від 27.07.1995 р. № 88 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ДН № 007338. Земельна ділянка переходить до власника на тих же умовах.

Рішенням Гірницької міської ради від 16.08.2017 р. № VII/22-253 затверджено Положення щодо встановлення розміру ставок орендної плати за земельні ділянки комунальної власності Гірницької міської ради.

Надано Додаток до зазначеного рішення «Ставки орендної плати за землю».

Згідно Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , складає 546251,95 грн.

Надано положення щодо встановлення розміру ставок орендної плати за земельні ділянки комунальної власності Гірницької міської ради та розрахунок збитків за 2018 -2020 р.р.

02.12.2019 р. ОСОБА_1 було направлено листа із повідомленням про незаконне користування земельною ділянкою.

Надано Договір № 24 від 03.03.2020 р. про надання правової допомоги, згідно якого його вартість складає 5000,00 грн.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.. 77 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно д о ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст..89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст..83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

В силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст..2 ЗУ «Про плату за землю», що був чинний на моменту кладення договору купівлі-продажу у 2004 р., використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендаторів та інвесторів, сплачують земельний податок.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема,ЗК.

За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Позивач в позові, зокрема, посилається на те, що позбавлений можливості отримати дохід у вигляді плати за користування земельною ділянкою.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору

Наслідки переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду встановлені ст..120 ЗК України. Норми цієї статті перегукуються із положеннями ст..377 ЦК України відповідно до якої до особи, яка отримала право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду переходить і право власності (або користування) на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення.

Землекористувачі - це юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно зі ст..125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За землі державної або комунальної власності особа може сплачувати: земельний податок - якщо оформлено право постійного користування земельною ділянкою, відповідно особа у такому разі є землекористувачем. Така особа стає платником земельного податку з дати держреєстрації права власності на земельну ділянку; орендну плату - якщо укладено договір оренди земельної ділянки. За такої ситуації особа виступає орендарем.

Земельний податок сплачується за земельні ділянки та земельні частки (паї) ( п.270.1 ПК України). Робити це повинні власник або землекористувач. Таким чином, обов`язок щодо сплати податку може виникнути не тільки на підставі права власності, а й на підставі права постійного користування землею.

У договорі купівлі продажу зазначено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та розташованої на земельній ділянці Гірницької міської ради, яка передається землекористувачу у постійне користування для розміщення і обслуговування магазину № «Меркурій» згідно рішення Гірницької міської ради від 27.07.1995 р. № 88 на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ДН № 007338. Земельна ділянка переходить до власника на тих же умовах. Також, договором передбачено, що за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладання додаткової угоди. Право власності переходить до покупця лише за умови сплати у повному обсязі ціни нежитлового приміщення, що встановлена цим договором. Підставою виникнення права власності в покупця є державна реєстрація договору.

Суду не надано доказів на підтвердження повної оплати за договором та його державної реєстрації.

Тобто, можна зробити висновок, що відповідно до договору відповідач є землекористувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а тому законом прямо встановлений його обов`язок зі сплати земельного податку, а не орендної плати, розмір якої позивач просить стягнути, починаючи з січня 2018 р., хоча договір оренди з відповідачем укладено не було.

Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з заявою про укладення договору оренди, проте, на підтвердження зазначеного надає лише листа від 02.12.2019 р. без підтвердження належного отримання його відповідачем, в той час, як збитки нараховані починаючи з 2018 р.

Суд зауважує, що свобода договору не є абсолютною та безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, враховуючи, що не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини у випадках коли така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

З огляду на дане, недоведеності в судовому засіданні стороною позивача факту переходу права власності за договором купівлі-продажу до покупця ОСОБА_1 та факту державної реєстрації ним цього договору суд вважає позовні вимоги щодо зобов`язання укласти договір оренди та відшкодування збитків не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того зазначає, що у договорі купівлі-продажу визначено статус покупця як землекористувач. Спонукання укласти договір оренди в такому випадку суперечить умовам раніше укладеного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

На підтвердження надано копію квитанції про сплату судового збору.

Доказів на підтвердження оплати за Договором № 24 від 03.03.2020 р. про надання правової допомоги у сумі 3000,00 грн. суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає що позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 133, 141, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимог Гірницької міської ради, , розташована за адресою: Донецька область, м.гірник, вул..Володимирська, 2, до ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про вчинення певних дій - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (з урахуванням п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України). Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 04.06.2020 р.

Суддя В.Г.Черков