Справа № 703/3325/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк Н.А.

при секретарі Римському Д.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

керуючись ч.6 ст.259 ЦПК України,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він надав ОСОБА_2 у борг 1300 доларів США строком до 01 жовтня 2018 року.

Позивач стверджує, що в добровільному порядку у домовлений і визначений законом строк відповідач повернув лише 600 доларів США, решта коштів залишилась не повернутою.

В зв`язку з цим, просив стягнути з нього 17724 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ складає 700 доларів США, та 1% за кожен день прострочення суми боргу у розмірі 62992 грн. 93 коп., нарахованих з 02 жовтня 2018 року по 16 серпня 2019 року.

В судове засідання позивач не з`явився, в направленій на адресу суду заяві просив розгляд справи провести у його відсутності.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, направив свого представника, який позов не визнав та пояснив, що розписка про отримання коштів не відповідає вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, на думку представника відповідача, строк виконання зобов`язання, в разі підтвердження допустимості розписки як доказу, настає не 01 жовтня 2018 року, а борг повинен повертатись по 60 доларів США щомісячно до повного його погашення. Просив також врахувати, що розмір відсотків за невиконання умов договору є занадто великим і не відповідає моральним засадам суспільства.

Суд, з`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно з наданою суду розпискою від 25 березня 2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1300 доларів США строком на 6 місяців, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2018 року. За умовами розписки відповідач зобов`язався щомісячно до 30 числа повертати по 60 доларів США, а за невиконання умов договору - сплатити по 1% від загальної суми боргу за кожен день прострочення.

На звороті розписки містяться відомості про повернення грошових коштів в загальному на суму 600 доларів США. Позивач визнав факт отримання цих коштів.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

В ході розгляду справи представник відповідача заперечував факт дійсності цієї розписки лише з підстав невідповідності його вимогам ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно не можливо встановити достовірно волевиявлення відповідача, однак не заперечував факт отримання грошових коштів відповідачем.

Суд зазначає, що згідно положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики лише на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Враховуючи, що судом було досліджено саме оригінал розписки, встановлено її наявність у позивача, відсутні підстави вважати, що вона є неналежним доказом на підтвердження укладення договору позики.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд зазначає, що у розписці чітко зазначено дату повернення коштів - 01 жовтня 2018 року. А тому твердження представника відповідача стосовно невизначеності кінцевого терміну повернення коштів не відповідає дійсності.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

За умовами статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики і в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути борг у тій валюті, яка за зазначена в договорі - 700 доларів США.

Щодо стягнення процентів суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як на правове обґрунтування для стягнення процентів позивач посилався на ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд зазначає, що розписка не містить відомостей щодо сплати процентів за користування коштами.

Разом з тим, у розписці сторони домовились про те, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1% від суми позики за кожен день прострочення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, стаття 625 ЦК України передбачає можливість встановлення договором лише іншого розміру річних, а не іншого способу їх обчислення (щоденного).

Нарахування річних процентів за прострочення виконання зобов`язання сторони у договорі позики не передбачили.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони згідно ч.2 ст. 625 ЦК України у договорі встановили інший розмір процентів, чим визначені цією нормою 3% річних.

Передбачені розпискою нарахування у вигляді 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, у зв`язку з простроченням ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення позики позивач має право на стягнення пені у визначеному в розписці розмірі.

Визначаючись із розміром пені позивач виходив із неповернутої суми боргу у розмірі 700 доларів США, що станом на 02 жовтня 2018 року було еквівалентно 19747 грн. Визначивши кількість прострочених днів за період з 02 жовтня 2018 року по 16 серпня 2019 року у кількості 319 днів позивачем було нараховано 62992 грн. 93 коп. пені.

Однак, позивачем невірно обраховано кількість днів прострочення зобов`язання за вказаний період - 319 замість 318.

Крім того, договором позики визначено валюту зобов`язання у доларах США. Оскільки пеня нараховується на підставі договору, а не закону, суд вважає за можливе стягнути її саме в доларах США.

Враховуючи кількість прострочених днів та суму боргу розмір пені становить 2226 доларів США (700х0,01х318).

Разом з тим, представник відповідача заявляє про те, що нарахування штрафних санкцій у розмірі, який значно перевищує суму боргу, суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Цивільні відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Вирішуючи питання щодо розміру пені суд враховує ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача з виконання умов договору та виходить із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності та розумності.

На думку суду стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Проаналізувавши викладені норми закону та наявні у матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку про можливість зменшення суми пені до 1000 доларів США.

У відповідності до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

З урахуванням наведених норм з відповідача на користь позивача належить стягнути 452 грн. 90 коп. судового збору та 561 грн. 10 коп. витрат на правничу допомогу, який розраховано пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 05 грудня 1996 року Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області) про стягнення заборгованості за договором позики задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 700 доларів США боргу за договором позики та 1000 доларів США пені, а всього 1700 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 452 грн. 90 коп. судового збору та 561 грн. 10 коп. витрат на правничу допомогу, а всього 1014 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11червня 2020 року.

Головуючий: Н. А. Кирилюк