справа № 216/2893/20
номер провадження № 2/216/2822/20
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

04 червня 2020 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Сидорак В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Україна, третя сторона Державна казначейська служба України, про визнання дій Держави ОСОБА_3 обмеженням права доступу до правосуддя, стягнення матеріальних та моральних збитків, звернення до Верховного Суду України стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо невиконання Державою Україна взятого на себе зобов`язання при приєднанні до Європейської Конвенції з прав людини, -

В С Т А Н О В И В :

28 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року матеріали позовної заяви передано до канцелярії Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для виконання вимог процесуального закону відповідно до ч. 3 ст. 14 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням заяви про самовідвід суддею Онопченко Ю.В. у даній справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03 червня 2020 року справу розподілено судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області - Сидорак В.В.

В позовній заяві позивач просить суд:

1. Не чинити перепони позивачу у доступі до правосуддя вимагати з позивача сплати судового збору, або через недоліки, які є у позові;

2. Визнати дії Держави ОСОБА_3 : «розумні терміни» розгляду справи, «публічний розгляд апеляційної скарги» - обмеженням позивачу права доступу до правосуддя ст. 6 Конвенції;

3. Забезпечити позивачу справедливий і публічний розгляд справи у розумні терміни.

4. Стягнути на користь позивача матеріальні збитки 7812 грн. ст. 41 Конвенції;

5. Стягнути на користь позивача моральні збитки 1360224 грн. ст. 41 Конвенції;

6. Прийняти рішення у цій справі згідно до вимог ст. 10 ЦПК України на підставі ст. 8 і 9 Конституції України і ст. 6, 13, 41 Європейської Конвенції.

7. Звернутися до Верховного Суду України стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо невиконання Державою Україна взятого на себе зобов`язання при приєднанні до Європейської Конвенції з прав людини запровадити в Україні засоби правового захисту для запобігання порушенню прав, які захищає Європейська Конвенція, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Так, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити відповідність вимог, з якими заявник звертається до суду для захисту, а також дотримання ним вимог, передбачених статтями 175, 177 ЦПК України.

Зокрема, Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розділ ІII Цивільного процесуального кодексу України визначає вимоги, які пред`являються до форми і змісту позовної заяви, тому на думку судді вищезазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, в порядку передбаченому ст. 185 ЦПК України, для усунення в ній недоліків, з наступних підстав.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суддя прийшов до висновку, що зазначену позовну заяву слід залишити без руху, оскільки вона подана без дотримання вимог статті 175 ЦПК України, а саме: заява, зокрема, повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти (пункт 2 частини 3 статті 175 ЦПК України), натомість відомості про сторін цивільного процесу є невизначеними; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися (пункт 7 частини 3 статті 175 ЦПК України); попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (пункт 9 частини 3 статті 175 ЦПК України); підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (пункт 10 частини 3 статті 175 ЦПК України).

Зазначених вимог при зверненні до суду ОСОБА_1 не дотримано, та встановлено, що позовна заява не містить всіх обов`язкових реквізитів.

За приписами частини 2 статті 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Водночас, подана ОСОБА_1 позовна заява у своєму змісті не містить посилання на докази, які б підтверджували підстави, наведені у ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вищевказане свідчить про те, що звертаючись до суду ОСОБА_1 не визначився із способом захисту своїх прав, передбаченим законом. Подаючи позовну заяву та посилаючись на норми, які між собою не пов`язані, заявник водночас просить вчинити дії, які не передбачено вчиняти при вирішенні питання під час та за результатами розгляду позовної заяви.

Вказана позовна заява ОСОБА_1 не відповідає положенням ч. 1 ст. 183 ЦПК України, що визначає загальні вимоги до форми та змісту заяви учасника процесу. Зокрема заява не містить обґрунтування і прохання (конкретного змісту) щодо питання, яке може бути розглянуто судом. При цьому назва, зміст і предмет заяви не узгоджуються між собою, обґрунтування та вимоги заяви не відповідають принципу правової визначеності, заява не містить вказівки на суть і предмет питання, яке може вирішуватися судом, а наведені у заяві мотивація та прохання не містять логічного зв`язку між собою.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено й висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суддя пропонує позивачу визначитись з колом учасників процесу та визначити відповідача у позовній заяві.

При цьому, положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (Нун`єш Діаш проти Португалії) (dec.) стосовно правил, що регламентують сповіщення). Правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (Canete de Goni v. Spain (Кан`єте де Гоньі проти Іспанії), § 36). Враховуючи вищезазначене, правила, що стосуються предмета спору чи застосування цих правил, не повинні перешкоджати сторонам у отриманні доступного судового захисту (Miragall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії); Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic (Звольський та Звольстка проти Чехії), § 51).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду (Golder v. the United Kingdom, § 38; Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], §§ 230). Теж саме застосовується у справах щодо критеріїв прийнятності заяви, що за своїм характером регулюються державою, яка користується певною свободою розсуду у цьому питанні (Luordo v. Italy (Луордо проти Італії), § 85).

Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 § 1, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), § 57; Fayed v. the United Kingdom (Файєд проти Сполученого Королівства), § 65; Markovic and Others v. Italy (Марковіч та інші проти Італії) [ВП], § 99).

Таким чином, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання заявником певного процесуального алгоритму, що в даному випадку передбачений ЦПК України.

Відповідно до статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Зазначені недоліки повинні бути усунені позивачем шляхом подання уточненої позовної заяви з зазначенням в ній інформації, відсутньої в позовній заяві та поданням документів, не поданих до первісної позовної заяви.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 175, 177, 185 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна, третя сторона Державна казначейська служба України, про визнання дій Держави ОСОБА_3 обмеженням права доступу до правосуддя, стягнення матеріальних та моральних збитків, звернення до Верховного Суду України стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо невиконання Державою Україна взятого на себе зобов`язання при приєднанні до Європейської Конвенції з прав людини - залишити без руху для усунення недоліків, зазначених у описовій частині ухвали.

Для усунення недоліків заяви позивачу встановити десятиденний строк з дня вручення ухвали суду.

Роз`яснити позивачу, що у випадку невиконання ухвали суду, позовна заява буде вважатися неподаною та їй повернута.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Сидорак