Ухвала

05 червня 2020 року

м. Київ

справа № 644/5462/17

провадження № 61-4643ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С., Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним укладений між ним та ОСОБА_2 договір дарування нежитлових приміщень від 10 липня 2012 року.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування нежитлових приміщень підвалу № 9-16, площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54, площею 288,5 кв. м в літ. «А-5», загальною площею 403,1 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладання вказаного договору у ОСОБА_1 існувала непогашена заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2006 року, укладеним між ним та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), у розмірі 145 232,80 дол. США станом на 15 березня 2010 року. У зв`язку з існуванням ризиків погашення заборгованості за рахунок майна боржника, ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір дарування. Однак наміру створення правових наслідків, а саме зміни власника майна позивач не мав, договір укладено з метою недопущення можливого примусового виконання грошових зобов`язань за рахунок нежитлових приміщень. Передача об`єкта дарування обдаровуваному фактично не відбулася. Після укладення правочину саме він продовжував користуватися зазначеними нежитловими приміщеннями як власник, сплачував комунальні послуги тощо. Тому, на думку позивача, договір дарування від 10 липня 2012 року слід визнати недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази того, що сторони договору дарування нежитлових приміщень не передбачали настання правових наслідків, обумовлених договором.

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року в зазначеній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

У травні 2020 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 19 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку матеріали на усунення недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

В касаційні скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 369/11268/16ц.

Касаційна скарга подана в передбачений законом строк та з дотриманням вимог щодо її форми і змісту. Судовий збір сплачено.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга містить клопотання про зупинення дії рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року.

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Заява (клопотання) про зупинення виконання судового рішення або зупинення його дії має містити обґрунтування необхідності зупинення виконання рішення або зупинення його дії, такими мотивами, зокрема, може бути відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення, неможливість повороту виконання рішення у разі його скасування тощо.

З урахуванням завдань та основних засад цивільного судочинства, визначених частинами першою, третьою статті 2 ЦПК України, вирішуючи питання про зупинення виконання судового рішення або зупинення його дії, суд касаційної інстанції враховує необхідність у цьому, зокрема, у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення збалансованості інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі, та які не брали такої участі, але рішенням суду вирішено питання про їх права, свободи чи обов`язки. Клопотання про зупинення виконання судового рішення або зупинення його дії має бути мотивованим та містити обґрунтовані підстави для зупинення виконання судового рішення, які підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, у разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду може бути надано копію такої постанови.

Оскільки заявником не наведено обґрунтованих підстав зупинення дії рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року, а також не додано доказів, які б підтверджували необхідність зупинення дії судового рішення, за яких суд касаційної інстанції може зупинити дію оскаржуваних судових рішень, то клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року постанови Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року відмовити.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 07 липня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська