Справа № 183/6361/18
№ 2/183/309/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и в:

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточненого позову, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що він являється власником 7/17 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі договору дарування 7/17 часток житлового будинку, посвідченого 23.05.2013 року приватним нотаріусом Шевченко О.М., та зареєстрованого в реєстрі за №377, що також стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №3845699 від 23.05.2013 року.

Відповідач по справі ОСОБА_2 є рідною сестрою його колишньої дружини. До розірвання шлюбу зі своєю дружиною ОСОБА_5 , на прохання дружини ОСОБА_5 , позивач надав дозвіл на реєстрацію в його будинку відповідача, а в подальшому вони в усній формі уклали безстроковий та безоплатний договір найму житлового приміщення, у відповідності до вимог ст.168 ЖК України. Таким чином, позивачем було надано в користування відповідача окрему кімнату у зазначеному будинку.

В травні 2017 року, після розірвання шлюбу з дружиною ОСОБА_5 , остання звільнила його будинок і проживає окремо. Відповідач, не дивлячись на вказані обставини, продовжувала проживати в його будинку. 07.09.2017 року позивач, маючи намір на використання будинку для особистих потреб, письмово звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про виселення із будинку, внаслідок чого вона зібрала всі свої особисті речі і виїхала в невідомому напрямку, однак з реєстрації добровільно не знялася.

Отже, з 01.10.2017 року відповідач не проживає у спірному будинку. На теперішній час реєстрація відповідача в належному позивачу будинку заважає останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, позивач позбавлений можливості отримати житлову субсидію на комунальні послуги, оскільки для цього враховуються не лише його доходи, а й усіх зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецького Д.І. від 16 листопада 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.19-20). В подальшому, відповідною ухвалою суду від 23.10.2019 року задоволено заяву позивача про відвід судді Городецького Д.І. (а.с.55-56). За результатами повторного автоматизованого розподілу, 23.10.2019 року справа передана на розгляд судді Сорокі О.В. (а.с.57).

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Маймор А.В. позов підтримали, надали пояснення щодо обставин справи, викладених у позові. При цьому представник позивача надала пояснення про те, що відповідача являється рідної сестрою його колишньої дружини ОСОБА_5 . Коли ОСОБА_1 набув право власності на 7/17 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , вони одразу не вселилися в будинок разом з сім`єю. Його дружина попросила надати у тимчасове користування одну кімнату для своєї сестри ОСОБА_6 , на що він погодився і таким чином вони уклали усний договір найму житлового приміщення. Відповідач дійсно використовувала житло для свого проживання, однак не несла ніяких витрат по його утриманню. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , позивач створив нову сім`ю та мав намір проживати у своєму будинку, тому завчасно повідомив відповідача про розірвання договору найму, попросив її виселитися та знятися з реєстрації, оскільки вони ніколи не являлися членами однієї сім`ї, ніколи не проживали разом та ніколи не вели спільного господарства. Його письмову вимогу відповідач виконала та виселилася, однак добровільно знятися з реєстрації не бажає, а він, як власник будинку, позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю та користуватися пільгами по оплаті за житлово-комунальні послуги. Крім того, відповідач отримувала кредити у різних фінансових установах, імовірно їх не повернула, тому на його адресу приходить багато повідомлень від колекторських установ про те, що вони мають намір описувати його майно.

Представник відповідача адвокат Щербина С.В. позов не визнав, вважає, що його довіритель була вселена в будинок, як член сім`ї власника та не втратила право користування ним. Крім того, представник відповідача наполягав на тому, що його довіритель добровільно не виселялася з будинку, позивач змінив замки і таким чином вона не змогла потрапити до будинку, про що повідомляла правоохоронні органи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач являється власником 7/17 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі Договору дарування 7/17 часток житлового будинку, посвідченого 23 травня 2013 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 377 (а.с.7), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3845699 від 23.05.2013 року (а.с.8).

У зазначеному будинку зареєстрованими значаться позивач та відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить довідка про склад сім`ї №6010, видана 28.11.2017 року (а.с.15), а також надані на запит суду відомості відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с.18).

Актами про не проживання особи в житловому приміщенні від 16.12.2017 року та від 06.10.2018 року, складеними головою квартального комітету №15, за участю сусідів, стверджується, що відповідач ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 01.10.2017 року зібрала усі свої особисті речі і виїхала з вказаного житлового будинку. З того часу фактично за місцем реєстрації не проживає. В зазначеному будинку зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_1 (а.с.13,14).

Надаючи оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим в судовому засіданні поясненням та запереченням сторін, аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу прав відповідача на користування спірним житловим приміщенням.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступних норм законодавства.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, позивач як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Статтями 156,64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо віднесення ОСОБА_2 до членів сім`ї позивача суд бере до уваги, що остання являється рідною сестрою колишньої дружини позивача, з якою позивач розірвав шлюб 10 травня 2017 року (а.с. 11).

Суду не доведено, що відповідач являлася членом сім`ї власника будинку, проживала разом з ним та вела спільне господарство, однак законодавчо вона набула статус члена сім`ї власника будинку, оскільки була вселена в нього, у відповідності до ч.1 ст. 161 ЖК України, лише за письмовою згодою власника будинку, який перебував у шлюбі з рідною сестрою відповідача.

У відповідності до ч.2 ст. 161 ЦК України, особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Суду не доведено наявність договору найму жилого приміщення, як на тому наполягає позивач, оскільки вимогами ч.2 ст.158 ЖК України визначено, що договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Таких доказів суду не надано, тому до спірних правовідносин суд позбавлений можливості застосовувати норми ч.3 ст. 825 ЦК України, як на тому наполягає позивач у заяві про уточнення позовних вимог.

Між тим, відповідачем не доведено, що вона без поважних причин не проживає у будинку, в якому зареєстрована, матеріали справі містять зазначені вище акти, які свідчать про те, що вже 16.12.2017 року в будинку проживав ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Так, суду надано висновок, складений ст.ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 03.04.2019 року, у відповідності до якого лише 13.03.2019 року ОСОБА_6 повідомила правоохоронні органи про те, що колишній чоловік її сестри забороняє користуватися будинком за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 36).

В свою чергу, попередження з вимогою про виселення (а.с. 12) у сукупності з іншими письмовими доказами, які свідчать про не проживання відповідача у будинку, а так само відсутність вимоги відповідача про вселення у будинок, дають суду підстави дійти до висновку про наявність двох умов, визначених ч.2 ст. 405 ЦК України, достатніх для визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин щодо поважності для не проживання у будинку та строків такого не проживання.

В свою чергу, суду доведено, що наявність реєстрації відповідача у належному позивачеві на праві власності житловому будинку заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне визнати відповідача, такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с.1).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76-81,89,263,265 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.