З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
Єдиний унікальний номер 448/284/20
Провадження № 2/448/351/20
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
секретаря судового засідання Романченко І.А.,
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 яка діє в свої інтересах та діє як законний представник від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
сторони та представник третьої особи, - не з`явились,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що він являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що в даному житловому будинку зареєстровані, проте тривалий час не проживають відповідачі по справі. Вказаний будинок такі покинули добровільно, забравши усі свої речі.
Покликається на те, що через формальну прописку відповідачів, він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію чи розпорядитись належним йому на праві власності майном.
Стверджує, що відповідачі по справі не являються членами його сім`ї. Перешкод у користуванні жилим приміщенням, ні він (позивач), ні інші члени сім`ї, відповідачам не чинили.
ІІ. Позиція учасників справи
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак як вбачається з матеріалів справи його інтереси представлятиме адвокат Романишин Я.О., що стверджується Ордером на надання правової допомоги серії ЛВ №146147.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романишин Я.О. подав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у його відсутності та відсутності його довірителя.
Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Окрім цього, відзив від відповідачки ОСОБА_2 на адресу суду не надходив.
Представник третьої особи, - Служби у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, - Онохова О.В., в судове засідання не з`явилась, однак подала через канцелярію суду клопотання в якому зазначила, що не заперечує щодо задоволення заявлених позивачем ОСОБА_1 позовних вимог, зазначивши, що права неповнолітніх дітей відповідачки не будуть порушені, оскільки такі будуть проживати з матір`ю, яка створює для дітей повністю належні умови для проживання.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді від 10.03.2020 року постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні.
Ухвалою суду від 29.04.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилася, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
ІV. Обставини справи, встановлені судом.
Житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , позивачу по справі, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2018 року.
Із актів обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_1 від 11.01.2019р., від 01.03.2019р., від 10.05.2019р., від 29.10.2019р. та від 12.02.2020р., відомо, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані десятеро осіб, в тому числі і відповідачка по справі разом із малолітніми дітьми, однак такі з січня місяця 2019 року в даному будинку не проживають.
Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, ОСОБА_2 , 1982р.н., та її малолітні діти ОСОБА_3 , 2007р.н., та ОСОБА_4 , 2010р.н., зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас відповідачка разом з дітьми зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться.
V. Застосоване судом законодавство та висновки суду.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безсторонній судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом.
Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст.71 ЖК, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадка їх тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, у тому числі за кордоном,-протягом усього часу виконання цієї роботи чи навчання.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.
Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності.
За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.
Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.
Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 разом із своїми малолітніми дітьми починаючи з січня місяця 2019 року не проживали за місцем своєї реєстрації в будинку що у АДРЕСА_1 .
Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачкою ОСОБА_2 за відсутності наданих нею заперечень (відзиву) проти позову та доказів та їх обґрунтування.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачка по справі не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців.
Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідачки в будинку ОСОБА_1 не пов`язані із перебуванням останньої у довготривалому відрядженні; здійсненням нею догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивача, який набув право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняв дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідачки з її дітьми житла.
Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачу ОСОБА_1 житловому будинку відповідачкою наведено не було.
Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачки для проживання до будинку позивача, а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачки з дітьми повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачка з січня місяця 2019 року не проживає у належному позивачу житловому будинку, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідачки до житлового приміщення за місцем її реєстрації - житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .
Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцять років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Слід зазначити і те, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, визначені у частині другій статті 64 цього Кодексу.
Як відомо із ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 і її малолітні діти: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не являються членами сім`ї позивача ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_2 , хоч і являються зведеними братом та сестрою, однак в розумінні норм ст.64 ЖК України такі не являються членами сім`ї.
Окрім цього, не додано доказів (належних та допустимих), що відповідачка ОСОБА_2 вела з позивачем (власником будинку) спільне господарство.
Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Крім принципів цивільного права- справедливості, добросовісності та розумності, суд має змогу також і керуватися аксіомою цивільного судочинства, яка акумулює в собі наступне-«у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачка ОСОБА_2 та її малолітні діти: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , без поважних причин були відсутні у житловому будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останні самостійно залишили дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад один рік) не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним будинком їй не чинилось і вона разом з дітьми добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки з дітьми у спірному будинку є такою, що перешкоджає позивачу ОСОБА_1 у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Враховуючи думку позивача ОСОБА_1 і його представника-адвоката Романишина Я.О. та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений позивачем ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840, 80 грн., слід залишити за останнім.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 яка діє в свої інтересах та діє як законний представник від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2007р.н. і ОСОБА_4 , 2010р.н., такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку по АДРЕСА_1 , належного на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , 1982р.н., місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання - не відомо.

Третя особа: Служба у справах дітей Мостиської РДА Львівської області, місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 22, Львівської області.

Повний текст судового рішення виготовлено 25.05.2020року.