РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020

м.Харків

Справа № 639/9336/16-ц

провадження 2/639/28/20

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря- Міжиріцької А.В.

учасники справи:

представник позивача- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

представник відповідача- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, з урахуванням уточнених позовних вимог , просила визнати за нею право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2007 р. вартістю 460000 грн.,припинити право власності ОСОБА_2 не нежитлові приміщення, з виплатою грошової компенсації за Ѕ частку нежитлового приміщення у розмірі 90 065 грн., яка внесена на депозитний рахунок та визнати за ОСОБА_4 право власності на все нежитлове приміщення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Позивач також просила стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна, що було відчужено чоловіком без згоди дружини на суму 349071 грн., а саме житлового будинку у АДРЕСА_2 вартістю 141501 грн. , автомобілів:-Ford Focus ( 2003 ) № дв. НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 вартістю 77190 грн.;-Ford Sierra ( 1988), № дв. НОМЕР_3 , № куз. НОМЕР_4 вартістю 43245 грн.;-Ford Escort ( 1991), № куз. НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_21 вартістю 37200 грн.;ВАЗ-21113 ( 2001) № куз. НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 вартістю 28900 грн.; ЗАЗ НОМЕР_10 ( 2003) № дв. НОМЕР_11 , № куз. НОМЕР_12 вартістю 21035 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05.11.1999 р. ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , мають двох малолітніх дітей, які проживають з матір`ю та знаходяться на її повному забезпеченні. Під час шлюбу, за спільні кошти, сторонами було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу- нежиле приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36 кв.м. по АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що вона користувалась та продовжує користуватись цим приміщенням для виконання своєї професійної діяльності, здійснювала послуги з ведення бухгалтерського обліку підприємств, надавали консультації. Просить врахувати інтереси дітей при поділі майна, оскільки нежитлові приміщення також використовуються для зберігання дитячих речей, санок, велосипедів, тощо, а відповідач перешкоджає користуватися ним. ОСОБА_4 посилається також на те, що вона проводила в цьому приміщенні ремонтні роботи, сплачувала за водовідведення, нею придбані стіл, стілець та інші речі, що знаходяться у приміщенні, замовлялись технічні роботи по його обслуговуванню, прочистку та ремонт каналізації . За час шлюбу були придбані автомобілі, що були продані відповідачем без згоди та відома позивача, коли між ними вже не велось спільне господарство, тому претендує на Ѕ частину їх вартості в сумі 349071 грн. ( т. 1 а.с. 54-56, 140-142, 196-201, т. 2 а.с. 89-94).

В подальшому позивач подала заяву про відкликання позову в частині стягнення з ОСОБА_2 в порядку розподілу спільного майна подружжя шляхом сплати компенсації вартості Ѕ частини будинку загальною пл. 60,9 кв.м., житловою пл. 48,9 кв.м., розташованого по Поштовому в`їзду, АДРЕСА_2 на земельній ділянці пл. 0,1500 га, оскільки будинок належав не відповідачу, а іншій особі з таким самим прізвищем та ініціалами ( т. 2 а.с.119).

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами і просить у задоволенні позову відмовити, стверджуючи, що він приймає участь в утриманні дітей шляхом оплати аліментів, на теперішній час рішенням суду збільшено розмір аліментів до 2500 грн. щомісяця. Нежитлове приміщення придбано особисто відповідачем і він самостійно здійснює в ньому ремонт і експлуатує його для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується дозволом на розміщення об`єктів торгівлі від 05.05.2008 р., його робота є єдиним джерелом доходу, а позбавлення права власності на приміщення завдасть істотної шкоди правам ОСОБА_2 та фактично залишить без засобів для існування. Пояснює, що позивач не використовувала приміщення для своєї професійної діяльності ( надання бухгалтерських та аудиторських послуг), офіційно працевлаштована, як фізична особа-підприємець не зареєстрована, ніколи не приймала участі у фінансовому утриманні приміщення та ним не користувалась ( т. 1 а.с. 179-180).

У квітні 2019 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_4 Ѕ вартості нежитлового приміщення в сумі 90065 грн. ( т. 2 а.с.67-69).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нежитлове приміщення придбавалось у серпні 2007 р для використання у підприємницькій діяльності ОСОБА_2 , йому надано дозвіл на розміщення об`єктів торгівлі в цьому приміщенні та воно зазначено у свідоцтві платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 , як місце проведення господарської діяльності. Посилається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Наполягає на тому, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 за час спільного проживання фактично не вкладала кошти у бюджет сім`ї, її доходи були мінімальними, тривалий час вона не працювала і сім`ю утримував тільки ОСОБА_2 . Всі автомобілі ним відчужено за згодою дружини, кошти від реалізації витрачені в інтересах сім`ї, в період зареєстрованого шлюбу та на теперішній час у нього не має у власності транспортних засобів.

За клопотанням позивача, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2017 р., в порядку забезпечення позову накладено арешт на нежитлове приміщення та оголошена заборона відчуження ( т. 1 а.с. 46-47).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.08.2017 р. задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 і у справі призначалась судова будівельно-технічна експертиза для визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, яке є предметом спору. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 03.04.2018 р. поновлено провадження по справі після надходження висновку експертизи (т. 1 а.с. 99-100, 137).

07.02.2019 р. ухвалою суду прийнята до розгляду уточнена позовна заява ОСОБА_4 про поділ майна від 29.12.2018, задоволено клопотання позивача, витребувана у приватного нотаріуса ХМНО копія договору купівлі-продажу будинку у смт. Слатно Дергачівського району Харківської області, посвідченого 21.07.2014 р., а також з Регіонального Сервісного центру МВС України в Харківській області інформація про перереєстрацію автомобілів, які належали ОСОБА_2 . Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про забезпечення позову та накладення арешту на все майно ОСОБА_2 ( т. 2 а.с. 43-45, 77-78).

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.08.20019 прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлові приміщення та об`єднана в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя ( т. 2 а.с. 122-124).

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення представників позивача і відповідача , перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 1999 р., мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджуються свідоцтвами про народження, виданими Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції НОМЕР_20 від 16.02.2007 р. і НОМЕР_13 від 02.12.2008 р. відповідно ( т. 1 а.с.57,58). Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 12.12.2016 р. шлюб між сторонами розірвано.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягувались аліменти на неповнолітніх дітей за рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.02.2017 р. у твердій грошовій сумі-1500 грн. щомісяця з індексацією відповідно до закону, починаючи з 12.12.2016 р. Рішенням суду від 22.08.2018 р. збільшено розмір аліментів до 2500 грн. щомісяця до досягнення дітьми повнолітнього віку. Визначено місце проживання дітей з матір`ю ОСОБА_4 за рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 31.05.2019 р.( т. 1 а.с. 59-60).

З розрахунку заборгованості по аліментам, проведеним державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) у Харківській області від 03.02.2020 р. випливає, що заборгованість по аліментам відсутня ( т. 2 а.с. 155).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.08.2007 р. та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. за реєстровим №3790, ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень підвалу № IV-VIII в літ. Б-1 загальною площею 36 кв.м. по АДРЕСА_1 . Між ОСОБА_2 і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» того ж дня укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку спірні нежитлові приміщення на забезпечення виконання грошових зобов`язань за договорами про надання споживчого кредиту від 06.08.2007 р.( а.с. 6-11).

Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 15490 від 19.02.2018 р., проведеної Харківським НДІ судових експертиз ім.Засл. проф. М.С.Бокаріуса, ринкова вартість нежитлових приміщень, які належать ОСОБА_2 та розташовані по АДРЕСА_1 , складає станом на час проведення дослідження, 180 130 грн. (т. 1 а.с. 117-135).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України) .

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Доводи ОСОБА_2 про те, що нежитлове приміщення придбано особисто ним є безпідставними та недоведеними. Сам по собі факт використання відповідачем цього майна для здійснення підприємницької діяльності не дає підстав для висновку про те, що таке майно є його особистою власністю.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним із подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Системний аналіз указаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 2107/3988/2012 ,від 06 листопада 2019 року в справі № 161/11764/15-ц , від 11 грудня 2019 року в справі № 553/1271/18 , від 19 лютого 2020 року в справі № 279/6459/14-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований з 2002 р. як фізична особа-підприємець.З дозволу на розміщення об`єктів торгівлі від 05.05.2008, виданого ФОП ОСОБА_2 вбачається, що місцем здійснення підприємницької діяльності є буд. АДРЕСА_1 . Аналогічна адреса вказана в картці обліку об`єкту торгівлі ( т. 1 а.с. 182-184, т. 2 а.с. 154)

Отже, що спірна нежитлова будівля набута ОСОБА_2 під час шлюбу, за спільні кошти подружжя і використовується відповідачем у підприємницькій діяльності,проти чого сторони не заперечують, тому вона поділу не підлягає, проте враховується при поділі майна подружжя.

Як зазначала позивач вона проводила в цьому приміщенні ремонтні роботи, користувалась ним для своєї професійної діяльності, надавала бухгалтерські та аудиторські послуги, сплачувала за водовідведення, замовляла обслуговування приміщення, ремонт каналізації, а у лютому 2020 р. взята на облік як фізична особа-підприємець і їй також необхідно приміщення для здійснення своєї підприємницької діяльності, оскільки отриманих аліментів явно недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей. Відповідні докази маються в матеріалах справи ( т. 1 а.с. 145-153, т. 2 а.с. 147-150).

Відповідач заперечує такі обставини і поясняв, що дружина не здійснювала підприємницьку діяльність в нежитловому приміщенні, не проводила в ньому ніяких ремонтних робіт, зареєстрована підприємцем тільки в ході розгляду справи.

Суд критично відноситься до наданих позивачем договорів підряду щодо прочистки та ремонту каналізації у підвалу в липні 2016 р., поставки питної води у вказане приміщення у жовтні 2016, оскільки в своїх позовних заявах, а також зверненнях до відділу поліції ОСОБА_4 стверджувала, що ОСОБА_2 перешкоджає їй в користуванні нежитловим приміщенням. Надані квитанції про придбання офісного столу, крісла , стільців стосуються періоду 2015 р. , коли сторони перебували у шлюбі, спільно проживали та несли витрати з сімейного бюджету .

Згідно висновків Новобаварського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 25.04.2018 р., 23.04.2020 р., позивач ОСОБА_4 зверталась із заявами щодо вжиття заходів стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який перешкоджає використовувати нею приміщення по АДРЕСА_1 . Як випливає з довідки відділу поліції, при проведенні візуального огляду нежитлового приміщення встановлено, що зі слів ОСОБА_2 він використовує підвал пл. 36 кв.м., як магазин продажу автозапчастин, у тому числі через мережу Інтернет, але в приміщенні відсутній торгівельний зал ( т. 1 а.с. 143).

Позивач ОСОБА_4 з 10.01.2012 р. працює головним бухгалтером ТОВ «ТРП «Таргет», що підтверджується наданою копією трудової книжки, зареєстрована фізичною особою-підприємцем 12.02.2020 р. , діяльність пов`язана з наданням консультацій з питань оподаткування в сфері бухгалтерського обліку й аудиту ( т. 2 а.с.96-100, 147-150).

Зазначені обставини не є достатніми для констатації факту використання нею нежитлового приміщення та можливості визнання за позивачем права на них.

Отже, суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_4 права на отримання грошової компенсації вартості її Ѕ частки нежитлового приміщення, розмір якої відповідачем за зустрічним позовом не спростований.

Відповідно до частини п`ятої статті 71 СК України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позивачем ОСОБА_4 , а також відповідачем ОСОБА_2 внесена на депозитний рахунок відповідна грошова сума, яка складає Ѕ частину вартості нежитлових приміщень.

За нормами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обставини, які б давали підстави для відступу від засад рівності часток подружжя судом не встановлено.Позивачем не доведено та не надано доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами було придбано у власність та зареєстровано за ОСОБА_2 , за інформацією Регіонального сервісного Центру в Харківській області МВС України, наступні автомобілі, половину вартості яких просить в порядку поділу майна стягнути з відповідача:- Ford Escort ( 1991) д.н.з. НОМЕР_6 вартістю 74400 грн.; -ВАЗ-21113 ( 2001) д.н.з. НОМЕР_8 вартістю 57800 грн.; -Ford Focus ( 2003 ) д.н. з. НОМЕР_14 вартістю 154380 грн.; -ЗАЗ 110308 (2003) д.н. з. НОМЕР_15 вартістю 42070 грн.; -Ford Sierra ( 1988) д.н. з. НОМЕР_16 вартістю 86490 грн. ( т. 2 а.с.31-32).

Вартість транспортних засобів визначена звітами, підготовленими оцінювачем Арутюновою Н.О. ,на замовлення позивача, станом на час оцінки-12.11.2018 р. ( т. 1 а.с. 232-255, т. 2 а.с.1-25).

Відповідач заперечував проти наявність у нього автомобілів, посилаючись на те, що всі вони були відчужені під час зареєстрованого шлюбу сторін і перейшли у власність третіх осіб.

Згідно інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 13.02.2019 № 31/2011-216 автомобіль ЗАЗ 110308 (2003 р. в.) д.н. з. НОМЕР_15 був зареєстрований за ОСОБА_2 по 12.08.2014 р. та перереєстрований в Кіровоградській області на іншу особу, автомобіль Ford Escort (1991 р.в.) д.н.з. НОМЕР_17 перереєстрований 25.06.2016 в Черкаській області, автомобіль Ford Focus ( 2003 р.в. ) д.н. з. НОМЕР_14 перереєстрований 15.09.11 р. в Харківській області (т. 2 а.с. 51-55). Автомобіль ВАЗ-21113 ( 2001 р.в.) д.н.з. НОМЕР_8 продано у 2007-2008 р.р. за договором купівлі-продажу, автомобіль Ford Sierra ( 1988 р.в.) д.н. з. НОМЕР_16 знято з обліку для реалізації ( т. 2 а.с. 31-32).

Відповідно до вимог ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Поділу підлягає майно, яке наявне у подружжя на час розгляду справи. Оскільки автомобілі були відчужені під час шлюбу та ОСОБА_4 не довела, що кошти, отримані відповідачем від їх реалізації, використані не в інтересах сім`ї та без її згоди, позовні вимоги про стягнення на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину вартості відчужених автомобілів не підлягають задоволенню.

Разом з тим, на час припинення між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 шлюбно-сімейних відносин ( з березня 2016 р., що зазначено у позові та поясненнях позивача про розірвання шлюбу, не спростовувалось відповідачем в судовому засіданні 12.12.2016 р.), у власності відповідача ОСОБА_2 знаходився автомобіль Ford Escort д.н.з. НОМЕР_17 , який був перереєстрований 25.06.2016 в Черкаській області.

Звітом № 442/20 від 27.05.2020 р. суб`єкта оціночної діяльності, наданим відповідачем ОСОБА_2 підтверджується, що вартість автомобіля Ford Escort, 1991 р. випуску становить 32280 грн. Враховуючи, що автомобіль продано у червні 2016 р., суд враховує вартість транспортного засобу-74400 грн., визначену у відповідному звіті, підготовленому в листопаді 2018 р.( т. 2 а.с. 13-20).

З огляду на викладене, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягнення в порядку компенсації Ѕ частина вартості автомобіля Ford Escort, 1991 в сумі 37200 грн.

Доводи відповідача про продаж автомобіля 31.05.2008 за письмовим договором купівлі-продажу між ним та ОСОБА_9 , копія якого представлена суду ОСОБА_2 суд вважає необґрунтованими.

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, а у відповідності до частини 5 статті 656 ЦК України, особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Правовідносини, пов`язані з реєстрацією, купівлею-продажем транспортного засобу, оформлення та видачі реєстраційних документів, крім норм ЦК України, регулюються ст.34 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993 року з відповідними змінами та доповненнями), Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою КМ України від 07.09. 1998 року №1388 .

Пунктом 8 Порядку ( в ред. станом на 31.05.2008 р.) визначав, що правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки,митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Недотримання зазначеного порядку виключає виникнення права власності у іншої особи на автомобіль.

З огляду на викладене, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягнення в порядку компенсації Ѕ частина вартості автомобіля Ford Escort, 1991 в сумі 37200 грн.

За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що фактично задоволені вимоги кожної сторони, суд вважає за можливе не розподіляти судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.02.2017 р., в порядку забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення та оголошена заборона його відчуження.

Відповідно до положень ч. 9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки позивачеві виділяється грошова компенсація за її частину нежитлового приміщення, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, cуд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя- задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення підвалу № 1У-УШ в літ. Б-1, загальною площею 36 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 19897634), з одночасним припиненням права власності на зазначене нежитлове приміщення ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості часток майна подружжя в розмірі 90 065 грн., половину вартості відчуженого автомобіля Ford Escord, 1991 року випуску державний номерний знак НОМЕР_6 у розмірі 37200 грн., а всього 127 265 ( сто двадцять сім тисяч двісті шістдесят п`ять) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовити.

Скасувати арешт об`єкту нерухомого майна та заборону його відчуження, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 06 лютого 2017 року, а саме нежитлового приміщення - підвалу № ІV-VІІІ в літ. Б-1, загальною площею - 36,0 кв.м. по АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, р. № 3790 від 06.08.2007 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

У відповідності до п. 15.5 ч.1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: Позивач: ОСОБА_4 ( ІПН НОМЕР_18 , АДРЕСА_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_19 , АДРЕСА_4 ).

Повне судове рішення складено 11.06.2020.

СУДДЯ -