Справа № 753/7322/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М., вивчивши матеріали цивільної справи № 753/7322/20 за позовом ОСОБА_1 до судді Дарницького районного суду м. Києва Трусової Тамари Олександрівни про відшкодування збитків завданих забезпеченням виконання рішення суду,-

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до судді Дарницького районного суду м. Києва Трусової Т.О. про відшкодування збитків завданих забезпеченням виконання рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2020 року підсудність позовної заяви визначено Дніпровському районному суду м. Києва.

За заявленими вимогами позивач просить поновити його право на втрачені ним грошові кошти у розмірі 166,00 дол. США та 33 719,00 грн. шляхом компенсації вказаних сум суддею Трусовою Т.О.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що забезпечуючи виконання рішення суду від 23.03.2018 року у справі № 753/13191/16 шляхом постановлення ухвали суду від 06.04.2018 року Дарницьким районним судом м. Києва йому завдано матеріальні збитки через накладення арешту на належні йому грошові кошти у чотирьох банках на суму 198 870,51 грн. Банки вказану ухвалу суду виконали, проте сума арештованих коштів перевищувала в чотири рази, оскільки арешт було накладено на суму 795 482,04 грн.

Вказує, що після стягнення з нього за рішенням суду від 23.03.2018 року грошових коштів у розмірі 198 870,51 грн. арештованими залишилися належні йому 596 611,53 грн., якими він був позбавлений можливості користуватися майже впродовж двох років доки арешт не було знято ухвалою суду від 23.03.2020 року. За вказаний період він не мав доступу до грошей, що завдало йому матеріальних збитків через протиправні дії судді Дарницького районного суду м. Києва Трусової Т.О.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї документи встановлено, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За приписами статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Положеннями частин 5, 6, 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так, підставою для звернення до суду з даним позовом є ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 06.04.2018 року постановлена головуючим суддею Трусовою Т.О. про вжиття заходів забезпечення виконання рішення суду по цивільній справі № 753/13191/16-ц, відповідно якої накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться на його депозитних рахунках, відкритих у ПАТ КБ «Аркада», ПАТ «Ощадбанк», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ПАТ КБ «ПриватБанк» в межах суми стягнення 198 870 грн. 51 коп. Позивач вказує, що до зняття арешту ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.04.2020 року він не міг користуватися належними йому коштами, що перевищують розмір стягнення з нього за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2018 року про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Аналізуючи вимоги позивача, їх природу та підстави з яких заявлено такі вимоги убачається, що позивачем ініційовано судовий процес проти судді у зв`язку із тим, що на думку позивача суддя порушила його право на користування належними йому грошовими коштами.

Таким чином, за своєю природою позовні вимоги зводяться до незгоди позивача з процесуальними діями судді.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач просить притягнути суддю, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: а) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); б) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; в) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (п. 76 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду висловленій у постановах від 08.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 27.11.2019 року у справі № 334/2285/16-ц.

Згідно положень ст. ст. 126, 129 Конституції України, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У своїй ухвалі від 23.03.2011 року Верховний Суд України зазначив, що Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (ст. ст. 126, 129). Згідно із зазначеними положеннями Конституції України судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов`язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство. Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Також слід зазначити, що відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Згідно з п. 57 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п. 55 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Отже, враховуючи вищевикладене слід зазначити, що дії та/або бездіяльність суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам не можуть бути оскаржені до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а тому такі позови не підлягають розгляду в суді, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок усунення можливих помилок та недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Зокрема, відповідні механізми передбачені Законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя», які надають особі можливість реалізувати своє право на оскарження дій суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в суді, у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 186, 260, 261, 353-355 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

У відкритті провадження у справі № 753/7322/20 за позовом ОСОБА_1 до судді Дарницького районного суду м. Києва Трусової Тамари Олександрівни про відшкодування збитків завданих забезпеченням виконання рішення суду відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно пункту 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя