Справа № 425/3832/19
Провадження № 22-ц/810/236/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів - Дронської І.О., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Пономарьової В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 лютого 2020 року

(суддя Романовський Є.О.)

у справі про часткове скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради

встановив:

14 листопада 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнила та в обгрунтування якого вказала наступне. В період з 02.08.2018 року по 07.11.2019 року вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. Через несвоєчасну виплату заробітної плати та боргу по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 07 листопада 2019 року вона подала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та була звільнена з цієї підстави. Проте, їй не була нарахована та не виплачена вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Крім того, в день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок. Порушенням її трудових прав їй було завдано моральну шкоду. Посилаючись на вказані обставини, просила суд:

1) визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07 листопада 2019 року про припинення з нею трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України;

2) стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежіву розмірі 50 314,53 грн.;

3) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460,49 грн.;

4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08 листопада 2019 року по дати ухвалення рішення;

5) стягнути з відповідача на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 4 000, 00 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07 листопада 2019 року про припинення трудового договору відносно ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в частині звільнення без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України.

Стягнуто з Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради на користь ОСОБА_1 :

вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 50 314,53 грн. (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів);

середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за жовтень 2019 року у розмірі 5 460,49 грн. (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів);

середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 08 листопада 2019 року по 17 лютого 2020 року включно у розмірі 53 044,76 грн. (без вирахування податків, зборів, обов`язкових платежів);

у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати:

стягнуто з Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 192,10 грн.;

стягнуто з Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 1 856,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що суд не врахував всі обставини які мають значення для справи. Зокрема, про те, що на момент укладання трудового договору позивачка була обізнана про заборгованість підприємтсва зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, однак погодилась працювати. Заява позивачки про звільнення не містила вимоги здійснити виплату вихідної допомоги. Здійснити виплату заробітної плати за жовтень 2019 року підприємтво не мало можливості, оскільки на вказану заборгованість було видане посвідчення комісії по трудових спорах, яке знаходилось на примусовому виконанні державного виконавця. Також посилається на порушення норм процесуального права, оскільки факт завдання позивачці моральної шкоди не підтверджується доказами, а резолютивна частина рішення про негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 16771,51 грн. є незрозумілим для виконання. Розмір стягнутих судом сум відповідачем не оспорюється.

Представники відповідача в судовому засідання підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, що не перешкоджає розгляду справи. ЇЇ представник - адвокат Жидких О.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти.

Наказом Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 231-к від 01.08.2018 року ОСОБА_1 з 02.08.2018 року прийнято на посаду головного бухгалтера з окладом згідно штатного розпису.

Наказом Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 347к від 07.11.2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням без виплати вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП України).

Підставою для звільнення стало невиконання колективного договору та борг з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

На день звільнення з позивачкою був проведений розрахунок не у повному обсязі, оскільки залишилась не виплаченою заборгованість по заробітній платі за жовтень 2019 року у розмірі 12 652,00 грн.

На вказану суму заборгованості ОСОБА_1 було видане посвідчення комісії по трудових спорах Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради № 1930 від 05.11.2019 року, яке знаходилось на примусовому виконанні Рубіжанського міського відділу державної виконавчої служби.

15.11.2019 року вказане посвідчення комісії по трудових спорах було виконане.

Встановлені судом факти підтверджуються письмовими доказами та визнаються сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині задоволення позовних вимог. При цьому доводами апеляційної скарги не є розмір стягнутих судом сум, а тільки посилання на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, правильність розрахованих та стягнутих судом сум апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині повністю відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про визнаня частково незаконним наказу про припинення трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України без виплати вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України та про стягнення вихідної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що така виплата передбачена трудовим законодавством.

Апеляційний суд вважає правильним вказаний висновок суду першої інстанції та зауважує наступне.

Стаття 44 КЗпП України не містить поняття вихідної допомоги, але вказує на випадки її виплати. Аналіз змісту цієї норми свідчить, що вихідна допомога є одноразовою виплатою, яка виплачується роботодавцем працівнику у встановлених законодавством випадках при припиненні трудового договору.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Тобто зазначеною нормою законодавство встановлює гарантії щодо виплати вихідної допомоги працівникові, зокрема при звільненні на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка на момент укладення трудового договору була обізнана про заборгованість підприємства зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також про те, що в заяві про звільнення вона не просила виплатити їй вихідну допомогу, не заслуговуютть на увагу, оскільки визначальним для виплати позивачці вихідної допомоги у передбаченому законом розмірі є факт її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що така виплата передбачена трудовим законодавством.

Апеляційний суд вважає правильним вказаний висновок суду першої інстанції та зауважує наступне.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Встановивши, що в день звільнення позивачки відповідач не провів з нею повний розрахунок, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за жовтень 2019 року та передбачену законом вихідну допомогу, суд правильно стягнув на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівника передбачена трудовим законодавством. Визначаючи розмір такого відшкодування, суд виходив з встановлених обставин справи та із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає правильним вказаний висновок суду першої інстанції та зауважує наступне.

Відповідно, до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Позивачка обґрунтувала позов в зазначеній частині тим, що вона була позбавлена права на своєчасне отримання коштів за працю та можливістю заробляти собі на життя, що призвело до зміни способу її життя та докладання додаткових зусиль для захисту та відновлення своїх прав.

Матеріалами справи підтверджено, що за захистом порушених трудових прав позивачка зверталась в комісію по трудових спорах, до Державної виконавчої служби, до суду, що безумовно вимагало від неї додаткових зусиль та що було враховано судом першої інстанції.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про недоведеність позову в зазначеній частині не заслуговують на увагу.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції про негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 16771,51 грн. є незрозумілою для виконання, оскільки у разі, якщо рішення є незрозумілим для виконання, воно підлягає роз`ясненню судом першої інстанції за заявою учасників справи або державного чи праватного виконавця у порядку, визначеному ст.271 ЦПК України.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дослідивши надані позивачем докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову .

Отже, рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення.

Разом з тим, суд зауважує, що за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до п/п 1,2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п/п.6 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір в розмірі у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Ціна позову становить 112819,78 грн. Відповідно, підлягав сплаті судовий збір за подання позовної у розмірі 1128,20 грн., а за подання апеляційної скарги у розмірі 1692,30 грн. Відповідачем сплачено 2784,00 грн. Таким чином, переплата судового збору становить 1092,00 грн.

Вказана сума судового збору може бути повернута відповідачу за його клопотанням відповідно до п.1 ч.1ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391, розділом XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Рубіжанської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови (09 червня 2020 року).

Процесуальний строк касаційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий Н.М.Авалян

Судді : І.О.Дронська

М.В.Назарова