КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді Київського апеляційного суду Лапчевської О.Ф.
справа № 357/5300/19
провадження № 22-ц/824/3837/2020
у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, тертя особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Просив, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 286 018 грн 96 коп. з урахуванням індексу інфляції за період з 13 серпня 2014 року до 07 серпня 2019 року.
У ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , працюючи менеджером у ФОП ОСОБА_4 , привласнив грошові кошти останнього, чим завдав йому збитків в сумі 124 182 грн 34 коп. Вказана сума збитків за рішенням суду стягнута з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4
23 вересня 2014 року державним виконавцем Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження.
27 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.
Враховуючи, що винна особа виявилась неплатоспроможною, ОСОБА_2 , вважає, що він, як потерпілий від злочину, має право на компенсацію матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України на підставі ст. 1177 ЦК України в розмірі 124 182 грн 34 коп., з урахуванням індексу інфляції на підставі ст. 1166, 1192 ЦК України в розмірі 161 836 грн 62 коп.
Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що Європейським судом з прав людини за наслідками аналізу ідентичних норм чинного законодавства України та аналогічних обставин справи, визначено правову позицію щодо наявності у держави зобов`язання по відшкодуванню потерпілій особі шкоди, завданої злочином, яку не було відшкодовано внаслідок неплатоспроможності винної особи. Вказував на те, що шкода повинна бути реально відшкодована і забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
За наслідками розгляду апеляційної скарги, рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року залишено без змін.
Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Вважаю, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу та рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційним судом не враховано наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, з чим погодився апеляційний суд, суд першої інстанції виходив із того, що держава Україна не гарантує безумовного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої злочином, а умови і порядок відшкодування такої шкоди державою не визначені. Та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі ст. 1177 ЦК України.
Обґрунтовуючи позицію відмови, апеляційний суд вказав, що відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
На теперішній час у національному законодавстві України відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який би визначав такий порядок відшкодування шкоди.
Таким чином, механізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.
Висловлюючи окрему думку у справі, вважаю, що відсутність нормативно-правового акту, який би визначав порядок відшкодування шкоди на підставі ст. 1177 ЦК України не може слугувати підставою для відмови у такому відшкодуванні.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, за змістом ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Таким чином, враховуючи індивідуальні обставини справи, суд може прийняти рішення відмінне від правової позиції Верховного Суду при цьому обґрунтувавши свою позицію.
П. 78 вказаного рішення зазначено про те, що стаття 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року - згідно з тлумаченням цієї статті в контексті статті 1 - покладає на державу-відповідача юридичний обов`язок здійснити під наглядом Комітету міністрів відповідні загальні та/або індивідуальні заходи для захисту прав заявника, порушення яких було встановлено Судом. Таких заходів держава-відповідач повинна вжити також стосовно інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника - перш за все шляхом вирішення проблем, які спонукали Суд до таких висновків.
У своїй резолюції від 12 травня 2004 року стосовно рішень, які розкривають системну проблему, що лежить в основі порушень, Комітет міністрів запропонував Суду "вказувати у своїх рішеннях про порушення Конвенції на те, що, на його думку, становить системну проблему, яка лежить в основі порушення, та на першопричину цієї проблеми - зокрема у тому випадку, коли вона може спричинити зростання кількості звернень,- з метою надання допомоги державам у пошуку належного розв`язання цієї проблеми, а Комітетові міністрів - у нагляді за виконанням рішень"
3 метою забезпечення ефективного виконання рішень, постановлених Судом у таких справах, Суд може застосувати процедуру "пілотного" рішення, яка дає йому змогу чітко вказати у такому рішенні на існування структурних проблем, які лежать в основі порушень, а також на конкретні засоби чи заходи, за допомогою яких держава-відповідач має виправити ситуацію.
У даній справі, Суд вважав за доцільне застосувати процедуру "пілотного" рішення у справі, що розглядається, ураховуючи передусім повторюваний і хронічний характер проблем, які лежать в основі порушень, велику кількість потерпілих від таких порушень в Україні та нагальну необхідність надання їм невідкладного й належного відшкодування на національному рівні.
Саме в компетенції Суду застосувати процедуру "пілотного" рішення, щоб спонукати державу-відповідача до вирішення великої кількості індивідуальних справ, породжуваних однією і тією самою структурною проблемою, що існує на національному рівні.
Європейський Суд зазначає, що за останні п`ять років, що минули після його перших рішень, в яких було вказано на наявність численних аналогічних порушень Конвенції у зв`язку з невиконанням або надмірною тривалістю виконання в Україні остаточних рішень національних судів про відшкодування та у зв`язку з відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, він виніс рішення вже в більше ніж 300 таких справах проти України.
Як видно з практики, напрацьованої на сьогодні Судом при розгляді таких справ, будь-яка особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами від такого рішення відповідно до Конвенції.
Причина затримок у виконанні остаточних рішень національних судів - в існуванні низки різних дисфункцій у правовій системі України.
Європейський Суд зауважив, що всі зазначені вище фактори перебували в межах контролю держави, яка досі не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації, незважаючи на значну й послідовну практику Суду з вирішення таких справ.
Про системний характер проблем, на який указується в цій справі, також свідчить той факт, що на цей час у Суді очікують розгляду приблизно 1400 заяв проти України, які повністю або частково стосуються таких проблем, і кількість таких заяв постійно зростає.
Таким чином, невиконання рішень національних судових органів є в Україні структурною проблемою, яка залишається невирішеною, а порушення, зазначені в цьому рішенні, не пов`язані з якимсь поодиноким випадком та є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію кваліфіковано як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції.
Щодо висновків, Європейським судом вказано на те, що за державою-відповідачем залишається право самостійно обирати засоби, за допомогою яких вона виконуватиме своє правове зобов`язання за статтею 46 Конвенції та які вимагають здійснення всебічних і комплексних заходів, можливо, законодавчого та адміністративного характеру, із залученням різних національних органів.
Питання щодо запровадження заходів для подолання структурних проблем тривалого невиконання рішень та відсутності національних засобів юридичного захисту вже
детально розглядалося Комітетом міністрів у взаємодії з органами влади України. Проте аналіз висновків, яких Суд дійшов у цій справі та інших аналогічних справах проти України, у поєднанні з іншими наявними у Суду відповідними матеріалами свідчить про те, що держава-відповідач демонструє майже повну відсутність бажання вирішувати проблеми, про які йдеться.
Саме держава-відповідач повинна невідкладно - не пізніше ніж упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу остаточного,- запровадити в національній правовій системі відповідний засіб юридичного захисту або поєднання таких засобів та забезпечити, щоб такий засіб чи засоби відповідали як у теорії, так і на практиці ключовим критеріям, які Суд встановив у своїй практиці і на які знову вказав у цьому рішенні. При цьому органи влади України мають належним чином врахувати рекомендації Комітету міністрів Договірним державам щодо покращення національних засобів юридичного захисту (див. 35-36 вище).
Суд повторює, що одне із завдань процедури "пілотного" рішення полягає в забезпеченні можливості якомога скорішого відшкодування на національному рівні шкоди, заподіяної великій кількості осіб внаслідок існування структурної проблеми, яку
визначено в пілотному рішенні Суду. Хоча заходи держави-відповідача мають передусім спрямовуватися на усунення такої дисфункції та запровадження у разі потреби ефективних засобів юридичного захисту стосовно відповідних порушень, вони також можуть включати кроки з врегулювання окремо взятих спорів - наприклад, досягнення дружніх урегулювань із заявниками або одностороннє висунення пропозицій з вирішення спору відповідно до вимог Конвенції. Таким чином, Суд має можливість визначити в "пілотному" рішенні процедуру, яка має застосовуватися у справах, пов`язаних з одними і тими самими структурними проблемами.
Держава-відповідач повинна забезпечити адекватне й достатнє відшкодування всім заявникам у справах, зазначених у попередньому пункті, про скарги яких стосовно тривалого невиконання рішень національних органів вже було повідомлено Уряд-відповідач. На думку Суду, таке відшкодування органи влади можуть забезпечити шляхом запровадження proprio motu (з власної ініціативи) ефективного національного засобу юридичного захисту у таких справах або через врегулювання окремо взятих спорів - наприклад, досягнення дружніх урегулювань із заявниками або одностороннє висунення пропозицій з вирішення спору відповідно до вимог Конвенції.
Однак, якщо держава-відповідач не запровадить такі заходи після пілотного рішення й надалі порушуватиме Конвенцію, Суд не матиме іншого вибору, ніж відновити розгляд всіх аналогічних заяв, які перебувають у нього на розгляді, і ухвалити щодо них рішення, яке забезпечуватиме ефективне дотримання Конвенції.
Окрім того, пріоритет норм Цивільного Кодексу України як основного акту цивільного законодавства над нормами інших законів (навіть і "спеціальних" законів, навіть і пізніше прийнятих законів), ? закріплено в частині другій статті 4 Цивільного Кодексу України та підтверджено Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у конституційній справі № 1-7/2012), а також Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).
В частині щодо посилання колегії на правові позиції Верховного Суду необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На сьогодні наявна різна практика щодо отримання особою відшкодування за невиконане судове рішення, зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №818/607/17 від 24.03.2020 р. дійшов висновків, що відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС). Наведений правовий висновок уже був висловлений ВС у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а. Зважаючи на ці обставини, ВС дійшов висновку, що позивачу була завдана моральна шкода шляхом тривалого невиконання судового рішення відповідачем - державним виконавцем.
З огляду на масштабність проблеми та різні підходи щодо вирішення питання компенсації за невиконані судові рішення, законодавчі прогалини, на суд фактично покладається обов`язок, за відсутності розробленого державою порядку, спонукати державу до активних законодавчих дій врегулювання питання захисту прав громадян по виконанню судового рішення.
Підсумовуючи доводи окремої думки, слід вказати на те, що виконання рішення суду є невід`ємною складовою судового захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи, інакше, якби органи виконавчої служби допускали, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод право на звернення до суду було б ілюзорним.
Таким чином, вважаю, такими, що суперечать практиці Європейського Суду, висновки колегії суддів про те, що до прийняття закону про відшкодування державою шкоди відповідно до статті 1177 ЦК України, на підставі загальних правил відшкодування шкоди здійснюватися не може, як такі, що порушують закріплений та гарантований державою принцип обов`язковості судового рішення.
Суддя Лапчевська О.Ф.