Справа 206/5840/18
Провадження 2/206/29/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Ільїній І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

за участю:

представника позивача - адвоката Виприк С.О.,

представника відповідача - адвоката Маркело В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_3 від 21 березня 1933 року.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її дідусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, яким заповів позивачці належну йому частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 заповідач помер. Після його поховання, отримавши свідоцтво про смерть, позивач звернулась до нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус в усній формі повідомив, що її дідусь за життя склав інший заповіт, в якому вищезазначене майно заповідав виключно ОСОБА_2 , яка є також його онукою. Позивач вважає, що згаданий заповіт є недісйним оскільки її дідусь ОСОБА_3 протягом тривалого часу та по день смерті хворів на захворювання, які впливали на його не здатність усвідомлювати значення своїх дій та керування ними. Таким чином фактично нотаріусом при посвідченні заповіту ОСОБА_3 на ім`я відповідача було прямо не дотримано та проігноровано ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» та п. 1 глави 4 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5.

Позивач вважає, що заповіт повинен бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки стан його здоров`я був нестабільний та візуально і при розмові нотаріус повинен був це встановити, так як це було помітно.

Ухвалою суду від 22 листопада 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29 січня 2019 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті, задоволено клопотання про виклик свідка та витребувано докази.

Ухвалою суду від 05 березня 2019 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та провадження по справі на час її проведення зупинено.

Ухвалою суду від 27 травня 2020 року провадження по справі відновлено.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Суду пояснили, що заповідач хворів на тяжке психічне захворювання з 2006 року. Позивач намагалась спілкуватись з дідусем, але відповідач чинила у цьому перешкоди. Після смерті бабусі дідусь став безпорадним і навіть не міг самостійно виходити на вулицю. Також у дідуся були провали у пам`яті, а тому він не міг скласти новий заповіт на відповідача.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Також, відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, де зазначила, що дійсно її дідусь ОСОБА_3 в 2006 році перебував на обстеженні та лікуванні в Дніпропетровській обласній психіатричній лікарні, але не у зв`язку з тим, що в нього

були психічні захворювання. Він обстежувався та лікувався в соматичних відділеннях в

зв`язку з погіршеннях кровообігу, а після виписки з лікарні йому був рекомендований

нагляд лікаря-невропатолога. Після 2006 року дідусь жодного разу не був на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, навіть у соматичних відділеннях. Розладів психічного стану у

дідуся ніколи не було. Він завжди розумів значення своїх дій та керував ними. В 2016 році

дідусь повідомив, що склав інший заповіт, так як позивачка з ним не спілкується. ОСОБА_3 самостійно звертався до нотаріусів з приводу посвідчення заповітів. Про те, що заповіт складений на ім`я відповідачки їй стало відомо після смерті дідуся. Заповіт був посвідчений 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Камеко В.В. Не спілкуючись з дідусем, позивач стверджує, що на час складання заповіту стан його здоров`я був нестабільний, на що повинен був звернути увагу нотаріус при посвідченні заповіту. Відповідач вважає, що нотаріус при посвідченні заповіту повинен був діяти відповідно до закону і якби в нього були сумніви щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_3 , то в посвідченні заповіту було б відмовлено (а.с.34-35).

Представник третьої особи Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що з сім`єю померлого вони були сусідами з 1994 року та у них завжди були гарні відносини. Після смерті дружини, відповідач ОСОБА_2 зі своїм чоловіком оселились з дідусем. За дідусем він ніколи не помічав психічних розладів, він завжди його впізнавав та вони спілкувались до самої смерті. Дідусь виглядав як нормальна літня людина, пересувався та виходив на вулицю самостійно.

Заслухавши доводи сторін та покази свідка, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про народження батька позивачки та безпосередньо самої позивачки та копій свідоцтва про шлюб, позивач ОСОБА_1 являється онукою померлого ОСОБА_3 (а.с.8-12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер (а.с.13).

24 січня 2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого належну йому частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , заповів позивачці ОСОБА_1 (а.с.14).

В подальшому 02 серпня 2016 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів відповідачці ОСОБА_2 (а.с.36).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем, який звернувся з заявою про прийняття спадщини є лише відповідач (а.с.41).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська 27 лютого 2017 року також встановлено, що відповідно довідки КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» № 3/16 від 14.02.2017 року - ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря Загальної практики сімейного лікаря з діагнозом: "Церебно-васкулярна хвороба, ДЕП ІІІ ступеню змішаного ґенезу (атеросклеротична та гіпертензивна). Також у своїй заяві надісланій на адресу суду, заступник головного лікаря з медичних питань КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради Чуйко Л.В. зазначив, що ОСОБА_3 однократно знаходився на лікуванні в їх закладі в судинному відділенні з 26.07.2006 року по 15.09.2006 року з діагнозом: «Дисциркуляторна енецефалопатія 3 ст. з переважним ураженням ВББ, зумовлена церебральним атеросклерозом, гіпертонічною хворобою 2 ст., патологією МАГ, помірно-виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант, мне стичні ураження. Після закінчення стаціонарного лікування був рекомендований нагляд невропатолога за місцем мешкання (а.с.55).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно положення ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Крім цього, частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З аналізу вище наведених правових норм убачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин.

Одночасно, як роз`яснив у п. 16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 263 ЦПК України).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 105 ЦПК України) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивач в силу вимог ст. 81 ЦПК України суду не представив жодних доказів про те, що покійний ОСОБА_3 на момент укладення правочину - заповіту від 02 серпня 2016 року був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Як вбачається з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №6 від 30 січня 2020 року проведеної на підставі ухвали суду від 05 березня 2019 року, комісія дійшла висновку, що ОСОБА_3 на момент складення та підписання спірного заповіту на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.92-94).

Зазначений висновок експертизи частково знайшов своє підтвердження також у показах свідка ОСОБА_4 який повідомив суду, що за померлим ОСОБА_3 ніколи не помічав психічних розладів, він завжди його впізнавав та вони спілкувались до самої смерті.

Посилання ж позивача на встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2017 року обставини щодо діагнозів померлого ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки являються захворюваннями, які самі по собі не впливали на здатність заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними, що також підтверджено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Суд, враховуючи викладене, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у зв`язку з їх недоведеністю.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України на позивача слід покласти витрати понесені ним по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовити повністю.

Повний текст судового рішення складений 11 червня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук