Дата документу 26.05.2020 Справа № 324/1053/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 324/1053/19 Головуючий у 1 інстанції: Кацаренко І.О.
№ 22-ц/807/1470/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 лютого 2018 року приблизно о 19.00 годині по вул.Сигнальна в с.Пологи Пологівського району Запорізької області відбулася ДТП за участю автомобіля марки Volvo д/н НОМЕР_1 з причепом «Schmitz» д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у відповідача за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб відповідно до полісу АК/7550124, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди.

Враховуючи наслідки ДТП, позивачу була спричинена матеріальна та моральна шкода. Спричинена матеріальна шкода проявилася у витратах, понесених позивачем на поховання свого загиблого батька ОСОБА_3 в розмірі 7200,00 грн. Моральна шкода проявилася у душевних стражданнях та переживаннях, які позивач переніс через загибель свого батька. Розмір належного позивачу страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою, становить 44676,00 грн. Проте, відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 25938,00 грн., яка складається з: 3600,00 грн. - витрати на поховання; 22338,00 грн. - моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на свою користь суму страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою, та витрат на поховання у розмірі 25938,00 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 недоплачене страхове відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, в розмірі 22338 гривень 00 копійок та недоплачене страхове відшкодування витрат на поховання в розмірі 3600 гривень 00 копійок, що разом становить 25938 гривень 00 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Стефківського В.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови по стягненню на його користь витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн. в іншій частині рішення залшити без змін.

Також не погоджуючись з рішенням суду, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови по стягненню на його користь витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не може бути задоволена з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, судова коелгія вихоить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2018 року приблизно о 19.00 годині водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volvo FH 12.420» р.н. НОМЕР_3 з причепом «Schmitz WF- I8 » р.н. НОМЕР_5 , рухаючись по проїзній частині вул.Сигнальна в с.Пологи Пологівського району Запорізької області з боку м.Гуляйполе в напрямку м.Пологи, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який рухався в попутному з ним напрямку. Внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Постановою старшого слідчого Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 31 травня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000125 11 лютого 2018 року, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Пологівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 14 лютого 2018 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Пологи Пологівського району Запорізької області.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 28 лютого 1993 року відділом РАЦС Шевченківського району м.Запоріжжя.

ОСОБА_1 були понесені витрати на ритуальні послуги в розмірі 7200 грн., що підтверджується копією товарного чеку та квитанції до прибуткового касового ордера від 11 лютого 2018 року та не оспорюється відповідачем.

Також сторонами не оспорено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Volvo FH 12.420» р.н. НОМЕР_3 з причепом «Schmitz WF- I8 » р.н. НОМЕР_5 , була застрахована у відповідача - поліс НОМЕР_7 , виданий ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», цей факт не заперечується сторонами.

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volvo FH 12.420» р.н. НОМЕР_3 з причепом «Schmitz WF- I8 » р.н. НОМЕР_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу НОМЕР_7 в ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», ОСОБА_1 , який є сином загиблого ОСОБА_3 , звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» з повідомленням про ДТП та заявами про відшкодування моральної шкоди в розмірі 44676,00 грн., а також витрат на поховання в розмірі 7200,00 грн.

З листа ПрАТ «СК «Арсенал Стархування» від 08 лютого 2019 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_4 , представника за довіреністю ОСОБА_1 , було перераховано 25513,00 грн. згідно страхового акту №109.01402218-1 від 11 січня 2019 року - страхове відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 внаслідок ДТП, що сталася 11 лютого 2018 року.

Як зазначав відповідач в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, при визначенні розміру страхового відшкодування було враховано факт порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог Розділу 4 Правил дорожнього руху України, що стало причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди. Згідно п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб - учасників ДТП. Відповідно п.36.2 ст.36 Закону було прийняте рішення щодо доплати страхового відшкодування за вищевказаним випадком в сумі 434,22 грн. з них: 425,00 грн. - витрати на поховання; 9,22 грн. - сума пені за період прострочення з 20 березня 2019 року по 10 квітня 2019 року, що не заперечується сторонами.

Судом першої інстанції була надана оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами та враховано, що спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а, отже, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно з положеннями п.27.3 ст.27 Закону, Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Суд першої інстанції зробив розрахунок страхового відшкодування, правомірність якого на викликає сумнівів. Так, дорожньо-транспортна пригода трапилась 11 лютого 2018 року, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 3723,00 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 44676,00 грн (3723 х 12=44676,00).

Оскільки у загиблого ОСОБА_3 є син ОСОБА_1 , то йому належить відшкодування моральної шкоди у розмірі 44676,00 грн, яку і повинен був виплатити відповідач.

Крім того, відповідно до п.27.4 ст.27 Закону, Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання, за умови надання йому документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

ОСОБА_1 були понесені витрати на поховання в розмірі 7200,00 грн., що підтверджується копією товарного чеку та квитанції до прибуткового касового ордера від 11 лютого 2018 року та не оспорюється відповідачем.

Оскільки зазначені витрати на поховання у сумі 7200,00 грн. не перевищують встановлений даним законом мінімальний розмір, з урахуванням їх підтвердження відповідними документами, вони підлягають виплаті відповідачем.

Сторонами не оспорюється право позивача на відшкодування, проте відповідач посилається на те, що він правомірно зменшив розмір відшкодування з огляду на наявність вини самого постраждалого.

Зокрема, як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді, відповідач зазначав, що страхове відшкодування позивачеві має розраховуватись відповідно до ст.36.3 Закону шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на два, з огляду на те, що у постанові про закриття кримінального провадження по факту ДТП, у якій загинув ОСОБА_3 , встановлено порушення ПДР з боку саме пішохода.

Судом першої інстанції була надана оцінка зазначеним доводам.

Зокрема, п. 36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку не йдеться про заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями кількох осіб.

Так, не можна вважати, що постраждалий від ДТП пішохід відноситься до кола осіб на яких покладається відповідальність за завдання шкоди поряд з водієм.

Смерть постраждалого ОСОБА_3 настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг уникнути наїзду на пішохода, а відтак немає взаємопов`язаних сукупних дій водія та пішохода.

До того ж суд першої інстанції правильно виходив з того, що шкода, пов`язана зі смертю потерпілого, як це визначено частиною третьою статті 1193 ЦК України, відшкодовується незалежно від його вини.

У даному випадку відповідальність за завдання збитків незалежно від своєї вини несе володілець джерела підвищеної небезпеки, а зменшення відшкодування ч. 3 ст. 1193 не передбачене.

Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною і передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода, відшкодовується незалежно від вини фізичної особи.

Натомість оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у встановленому законом порядку, а тому у зв`язку з настанням страхового випадку обов`язок відшкодувати шкоду у зв`язку із смертю потерпілого у межах встановленого ліміту відповідальності лежить на ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» як на страховику.

Також судом першої інстанції була надана належна оцінка доводам відповідача щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 1193 ЦПК.

За їх змістом якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в даному випадку ці положення не можуть бути застосовані, тому що спеціальним Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено саме ліміт страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) без визначення випадків зменшення цього розміру, зокрема, залежно від ступеня вини потерпілого.

Знову ж таки, враховуючи зміст ч.3 ст.1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення в частині стягнення страхового відшкодування.

Відмовляючи позивачеві у стягненні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви, в якій міститься вимога про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокатом Стефківським В.І. до матеріалів справи були долучені: копія договору про надання правової допомоги та додаток до нього від 22 березня 2019 року, копія детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 11 червня 2019 року; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правової допомоги від 14 червня 2019 року. Так, згідно додатку до договору про надання правової допомоги від 22 березня 2019 року, плата за надані адвокатом послуги становить 1000 грн. за 1 годину роботи. Згідно детального розрахунку робіт адвокатом було витрачено на підготовку та подання позову 6 годин. Проте, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) до матеріалів справи долучено не було.

Тож суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки стороною позивача не надано суду жодних доказів про понесення таких витрат, вони не підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься акт виконаних робіт і розрахунок фактура, які підтверджують факт виконання юридичних послуг та їх оплату позивачем.

Відповідно до ст. 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом ВС/КАС у справі № 727/4597/19 від 16.04.2020).

Узгоджений сторонами розмір гонорару за надання юридичних послуг відповідає наданому розрахунку, обсягу виконаних робіт, складеності справи та вимогам розумності та справедливості.

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу з ухваленням нового рішення про задоволення вимог в цій частині.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2020 року по цій справі скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 гр. (шість тисяч гр).

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 червня 2020 р.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков