ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 травня 2020 року

м. Харків

справа № 644/13232/14-ц

провадження № 22ц/818/2617/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року в складі судді Черняка В.Г.,

у с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чудовська Марина Сергіївна, у якому просив визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; витребувати від ОСОБА_1 на його користь з чужого незаконного володіння ј частину спірної квартири та вселити його у вказану квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що він був власником ј частини квартири АДРЕСА_2 . У лютому 2015 року ОСОБА_2 дізнався, що право власності, на раніше належну йому ј частину вказаної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12 жовтня 2011 року, зареєстровано за ОСОБА_4 .

Вказував, що він жодних договорів щодо відчуження належної йому частини квартири не укладав. У зазначену у договорі дату 12 жовтня 2011 року він перебував за межами м. Харкова, що унеможливлювало укладення будь-яких договорів за його участі.

Крім того, на підставі договору дарування від 05 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_1 .

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чудовська М.С., у якому просив: визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 жовтня 2011 року між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; витребувати від ОСОБА_1 на його користь з чужого незаконного володіння ј частину спірної квартири та вселити його до спірної квартири.

Позовна заява мотивована тим, що на праві спільної часткової власності йому належала ј частина квартири АДРЕСА_1 . У травні 2015 року дізнався, що 12 жовтня 2011 року він подарував своїй матері ОСОБА_4 належну йому ј частину вказаної квартири.

Зазначав, що жодних договорів щодо відчуження належної йому частини у праві власності на квартиру він не укладав, у період укладення вказаного договору перебував за межами м. Харкова на змаганнях.

ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , у якому просила визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 05 березня 2016 року вона стала власником квартири АДРЕСА_1 . У спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є членами її сім`ї та в квартирі не проживають, забезпечені житлом у іншому місті.

Вказувала, що тягар утримання квартири повністю покладено на неї, відповідачі не здійснили жодного платежу за нараховані обов`язкові витрати за комунальними послугами та не приймають участі в утриманні квартири. Як власник вона наділена правом використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у задоволені позову. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели належними та допустимими доказами факт відсутності їх у м. Харкові на час укладення спірного договору та непідписання ними договору дарування від 12 жовтня 2011 року, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Суд також дійшов висновку, що ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто на законних підставах, а тому, з урахуванням положень статей 317, 383, 391 ЦК України її позов про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою, є обґрунтованим.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що сторони у справі є колишніми членами однієї сім`ї. Обгрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї та в спірній квартирі не проживають, забезпечені житлом у іншому місті. Реєстрація останніх у належній їй на праві власності квартирі створює їй певні перешкоди у користуванні власністю та збільшує розмір по сплаті комунальних послуг. При цьому як на правову підставу позову, ОСОБА_1 посилалась на положення статті 391 ЦК України, якою встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Проте наведена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном ОСОБА_1 не заявляла. Матеріали справи не містять відомостей щодо уточнення або зміни позовних вимог за зустрічним позовом.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

В уточненому 15 квітня 2019 року зустрічному позову ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житлом шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Уточнена зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 не мешкає в указаному житлі з 2010 року, добровільно залишивши вказане помешкання, забрав свої речі та не вживає заходів щодо сплати комунальних витрат по квартирі. Їй відомо, що він проживає в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві власності.

ОСОБА_2 не мешкає в указаному житлі після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 з 2013 року. Він також добровільно залишив вказане помешкання, забрав свої речі та не вживає заходів щодо сплати комунальних витрат по квартирі. Їй відомо, що він разом зі своєю дружиною та малолітнім сином проживає в квартирі АДРЕСА_4 , яка була придбана ОСОБА_2 та зареєстрована на його дружину ОСОБА_5 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуто на законних підставах, а тому, з урахуванням положень статей 391, 406 ЦК України її позов про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою, є обґрунтованим. При цьому суд першої інстанції врахував, що в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про вселення в указане житло судом було відмовлено.

12 березня 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року, в березні 2017 року він був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 . Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суд від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18) та виключає можливість звернення ОСОБА_1 до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а). Зазначає, що порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (правова позиція, що міститься в поставі Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 265/5040/13-ц). Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки на час розгляду справи з квітня 2019 року ОСОБА_1 не надано жодного нового доказу, а зняття його з реєстрації за вказаною адресою в березні 2017 року підтверджується, зокрема, відомостями, отриманими судом першої інстанції з відділу адресно-довідкової роботи.

17 березня 2020 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання його таким, що втратив право користування спірним житлом, та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надана оцінка всім доказам, що містяться в матеріалах справи з урахуванням вимог статті 405 ЦК України. Зазначає, що рішення обґрунтовано правовою позицією, що міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц, яка застосована помилково, оскільки стосується інших правовідносин, які є відмінними від правовідносин, що є предметом розгляду даної справи. Судом першої інстанції уточнений позов був прийнятий до розгляду судом першої інстанції з порушенням вимог частини четвертої статті 49 ЦПК України, згідно з якою у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета позову, підстав позову не допускається, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому порушено принцип рівності сторін, оскільки він був позбавлений можливості надати відзив на уточнену позовну заяву. Зазначає, що він не проживає в спірному житлі з поважних причин з січня 2014 року, оскільки у грудні 2013 року з близьким родичем (батьком дружини) сталася ДТП, у зв`язку з чим він вимушений був тимчасово переїхати до місця проживання батьків його дружини (квартира АДРЕСА_6 ) для надання допомоги. Однак суд першої інстанції цим обставинам не надав належної оцінки. Крім того, вказує, що в квартирі АДРЕСА_7 з 2017 року зареєстрована лише його мати ОСОБА_4 , отже суд першої інстанції не встановив, які права ОСОБА_1 порушено саме ним.

На рішення суду першої інстанції подано відзиви: ОСОБА_1 06 квітня 2020 року, ОСОБА_4 07 квітня 2020 року, в яких вони просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиви мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга, п`ята статті 263 ЦПК України).

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не відповідає.

Спірною є квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по праву приватизації у рівних частках по ј кожному.

Матеріали справи свідчать, що 12 жовтня 2011 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з одного боку, та ОСОБА_4 , з іншого боку, укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстровим № 6309.

Згідно з вказаним договором ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подарували ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4

05 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марюхніч Ж.Є. за реєстровим № 162, за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у задоволені їх позовів про визнання недійсним договору дарування належних їм ј частин квартири АДРЕСА_1 , витребування цього майна на їх користь з чужого незаконного володіння та вселення в спірне житло.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Отже, ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири, що підтверджено договором дарування від 05 березня 2016 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є колишнім подружжям та батьками ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4 .

Тобто сторони у справі є колишніми членами однієї сім`ї.

Із довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої 29 вересня 2016 року дільницею № 47 Комунального підприємства «Жилкеомсервіс», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 58 т. 3).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Отже, право користування вказаною квартирою припинилось у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після зміни власника житла, оскільки змінився їх статус на колишніх членів сім`ї.

При цьому ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що він не проживає в спірному житлі з січня 2014 року, тобто більше року з моменту набуття ОСОБА_1 права власності на пірне житло.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , як власник квартири, має право вимагати від ОСОБА_3 , який не є членом її сім`ї, усунення порушень її права власності на вказане житло шляхом визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи зустрічний позов в цій частині, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , не укладав договору найму житла, а ОСОБА_1 вимагає усунення перешкод у здійсненні нею свого права власності на цю квартиру, то права власника підлягають судовому захисту.

Однак з висновком суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , погодитись не можна.

Із довідки, виданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, виданої на запит суду, вбачається, що ОСОБА_2 з 21 березня 2017 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 181 т. 4).

Ці ж обставини визнає і сам ОСОБА_2 в апеляційній скарзі.

За правилами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх виконання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні зустрічного ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для закриття провадження у справі не ґрунтуються на законі, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не відмовилась від зустрічного позову до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не проживає в спірному житлі з поважних причин з січня 2014 року, не можуть бути прийняті до уваги. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року, відмовлено в задоволенні його позову про вселення в спірне житло.

Посилання ОСОБА_3 на те, що судом першої інстанції уточнений позов був прийнятий до розгляду судом першої інстанції з порушенням вимог частини четвертої статті 49 ЦПК України, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 уточнила зустрічний позов, в якому в остаточній редакції просила, зокрема, усунути перешкоди в користуванні власністю. Доповнення зустрічного позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не є зміною предмета позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції не надана оцінка всім доказам, що містяться в матеріалах справи, з урахуванням вимог статті 405 ЦК України, спростовуються матеріалами справи, згідно з якими суд, дослідивши обставини справи, докази, надані сторонами, здійснив їх правову оцінку на підставі порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до власного тлумачення закону та не впливають на висновок суду щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 , документально підтверджуються за подачу апеляційної скарги в розмірі 413,40 грн (а. с. 62 т. 5).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, судовий збір в розмірі 413,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 , документально підтверджуються за подачу зустрічної позовної заяви в розмірі 551,21 грн (а. с. 39 т. 3).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, судовий збір в розмірі 551,21 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року в частині вирішення спору про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 413,40 грн (чотириста тринадцять грн 40 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,21 грн (п`ятьсот п`ятдесят одна грн 21 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Повне судове рішення складено 10 червня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина