Постанова

Іменем України

04 червня 2020 року

м. Київ

справа № 331/6932/16-ц

провадження №61-35226св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В.М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97», відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

відповідач - ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

відповідач - Комунальний заклад «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування,

третя особа - Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97» на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року, ухвалену в складі колегії суддів Крилової О.В., Кухаря В.С., Бєлки В.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ТОВ «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Комунального закладу «Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, Служба (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з нежитлового приміщення, і з урахуванням уточнень до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що є власником нежитлових приміщень № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А-3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідачі самоправно, без будь-яких правовстановлюючих документів зайняли вказані приміщення та використовують їх для свого проживання, чим порушують права позивача як власника.

Оскільки вимога ТОВ «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97» направлена відповідачам про необхідність звільнити приміщення залишена ними без задоволення, а відповідачі продовжують безпідставно проживати у спірному нежитловому приміщенні та не сплачують орендну плату та комунальні послуги, позивач остаточно просив суд, виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, № 5, № 6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 ( том 1, 2-5; 55-57).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2017 року позовну заяву задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою : АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з нежитлового приміщення № 1,№2,№3, № 4, №5 , №6 першого поверху Літера А -3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, та ухвалюючи судове рішення про виселення відповідачів з нежитлового приміщення, суд першої інстанції виходив з положень ЖК щодо житлового фонд. Зокрема, за ст.ст. 4 , 6 ЖК України державний житловий фонд включає в себе жилі будинки (закінчені будівництвом і здані в експлуатацію) та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян. Таким чином, суд зробив висновок, що відносини, пов`язані з використанням під житло приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства незалежно від їх тривалості.

Звідси суд зробив висновок, що положення ЖК на спірні правовідносини не розповсюджується, а відтак за статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі були вселені у зазначене приміщення у порядку, встановленому законом, були зареєстровані у ньому, тривалий час проживають там та жодних відомостей про те, що вони самоправно зайняли приміщення позивачем не надано.

Незважаючи на те, що наразі спірне приміщення має статус нежитлового, у яке воно було юридично перетворене, мешканці приміщення зберегли його як єдине місце проживання, у якому вони зареєстровані, та відомостей про надання їм іншого приміщення в зв`язку зі зміною статусу приміщення - немає. Окрім того, позивачем не надані достатні докази на підтвердження того, що виселення відповідачів, зареєстрованих у спірному приміщенні відповідає зазначеним законам, не порушує конституційних прав відповідачів на житло, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам, в тому числі про те, що були дотримані права неповнолітніх дітей, які також зареєстровані у спірному приміщенні.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції та рух справи у суді касаційної інстанції

У червні 2018 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя цивільну справу № 331/6932/16-ц.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Скаржник просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірного приміщення, оскільки відповідачами не було надано доказів свого законного вселення у спірні приміщення, не було надано ордеру, договорів оренди, тощо.

Наявність реєстрації за певною адресою лише засвідчує факт проживання, проте не засвідчує законність підстав для вселення у нежитлове приміщення.

Суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку, що житло надавалось відповідачам у зв`язку з роботою.

Доводи відповідачів про те, що вони правомірно проживають у спірному приміщенні , оскільки були вселені туди за згодою власника, не спростовують факт незаконного використання приміщення під житло та наявність перешкод у власника користуватись своєю власністю.

Доводи інших учасників справи

Відзив Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування на касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає. Окрім того оскаржуваним судовим рішенням були захищені житлові права неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування - ОСОБА_9 .

Відзив Служби у справах дітей Запорізької міської ради на касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає. Окрім того оскаржуваним судовим рішенням були захищені житлові права неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування - ОСОБА_9 .

Відзив ОСОБА_2 , поданий представником ОСОБА_3 на касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі мешкають у спірному житлі 27 років, іншого житла не мають, тому спірні приміщення є житлом відповідачів у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав для виселення відповідачів немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами листопада

Судами встановлено, що будівля за адресою АДРЕСА_1 є нежитловою, що підтверджено рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 04 червня 1998 року № 283/1 про переведення житлового будинку по АДРЕСА_1 нежитловий фонд ( том 1, а.с.73).

ТОВ «Діловий центр-97» на праві власності належить нежитлова будівля літ. А-3 з підвалом в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані : з 12 лютого 2005 року - ОСОБА_8 , 1987 р.н., з 05 березня 1990 року - ОСОБА_1 , 1950 р.н., з 29 лютого 1996 року - ОСОБА_6 1979 р.н., (том 1, а.с.36-38), ОСОБА_2 , 1972 р.н., ОСОБА_4 , 1969 р.н., ОСОБА_7 , 2000 р.н., ОСОБА_9 , 2002 р.н., ОСОБА_10 , 1992 р.н.

Спірне приміщення до зміни статусу було гуртожитком.

На час поселення мешканців приміщення мало статус житлового.

Наступні зміни статусу приміщення не потягли за собою зняття мешканців з реєстрації, тому що такого питання перед зміною статусу приміщення не вирішувалося, тож на час зміни статусу та власників, спірне приміщення юридично та фактично не було вільним.

Відомостей про надання відповідачам іншого приміщення в зв`язку з і зміною статусу приміщення - немає.

ОСОБА_9 є дитиною позбавленою батьківського піклування (том 1, а.с.121,244).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі були вселені у зазначене приміщення у порядку, встановленому законом, були зареєстровані у ньому, тривалий час проживають там та жодних відомостей про те, що вони самоправно зайняли приміщення позивачем не надано.

Незважаючи на те, що наразі спірне приміщення має статус нежитлового, у яке воно було юридично перетворене, мешканці приміщення зберегли його як єдине місце проживання, у якому вони зареєстровані, та відомостей про надання їм іншого приміщення в зв`язку зі зміною статусу приміщення - немає. Окрім того, позивачем не надані достатні докази на підтвердження того, що виселення відповідачів, зареєстрованих у спірному приміщенні відповідає зазначеним законам, не порушує конституційних прав відповідачів на житло, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам, в тому числі про те, що були дотримані права неповнолітніх дітей, які також зареєстровані у спірному приміщенні.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час поселення відповідачів до 1998 року приміщення мало статус житлового.

Наступні зміни статусу приміщення не потягли за собою зняття мешканців з реєстрації, тому що такого питання перед зміною статусу приміщення не вирішувалося, тож на час зміни статусу та власників, спірне приміщення юридично та фактично не було вільним.

Відповідачі спірне приміщення зберегли як єдине місце проживання, у якому вони зареєстровані, та відомостей про надання їм іншого приміщення в зв`язку з і зміною статусу приміщення - немає.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Також, при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

Доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірного приміщення, оскільки відповідачами не було надано доказів свого законного вселення у спірні приміщення, не було надано ордеру, договорів оренди, тощо не знайшли свого підтвердження, оскільки судами було встановлено, що відповідачі були зареєстровані у вказаному приміщенні законно, та користуючись ним тривалий час як житлом у розумінні ст. 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги відносно того, що наявність реєстрації за певною адресою лише засвідчує факт проживання, проте не засвідчує законність підстав для вселення у нежитлове приміщення не заслуговують на увагу, оскільки відповідачі були зареєстровані у даному приміщенні, як у гуртожитку, ще коли воно мало статус житлового, а доказів того, що вони були виселені до іншого житлового приміщення після зміни його статусу суди не встановили.

Доводи касаційної скарги відносно того, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку, що житло надавалось відповідачам у зв`язку з роботою, це є припущенням не заслуговують на увагу, оскільки підстава реєстрації відповідачів у спірному житлі не впливає на їх право користування цим житлом.

Отже, вказані доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін,

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЛОВИЙ ЦЕНТР-97» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик