Справа № 153/279/17
Провадження № 22-ц/801/958/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 рокуСправа № 153/279/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ямпільська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року, постановлене у складі судді Гаврилюк Т.В., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він є власником однієї другої частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 30.05.2006 (справа №2-665/2006 року). Другим співвласником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 10.01.1995 року була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 проживала з його покійним батьком ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 1972 року і до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільних дітей у них не було. У ОСОБА_3 від інших шлюбів дітей не було, а також не було близьких родичів.

Позивач вказав, що після смерті батька, ОСОБА_3 проживала одна і у нього із ОСОБА_3 за її життя склалися нормальні стосунки, тому він, як співвласник квартири АДРЕСА_2 , починаючи з 2006 року, не вчиняв жодних дій щодо перешкоджання їй в користуванні вказаною квартирою. Більше того, час від часу він підтримував її, купував продукти харчування. В свою чергу ОСОБА_3 обіцяла заповісти йому свою частку квартири. Про намір заповідати квартиру відповідачу вона не повідомляла. 20.12.2016 після смерті ОСОБА_3 він не зміг потрапити до своєї квартири, так як в ній проживали невідомі йому люди (квартиранти), яким, як вияснилося згодом, здав квартиру в оренду невідомий йому раніше ОСОБА_2 .

Під час ознайомлення з матеріалами з розгляду його заяви в поліції, позивач вперше побачив копію заповіту, складеного 25.05.2016, нібито ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 щодо успадкування ним в подальшому квартири АДРЕСА_1 після її смерті. Заповіт був підписаний не ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що відповідач увійшовши у попередню змову із нотаріусом та підробив заповіт, а саме - підпис ОСОБА_3 .

У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , недійсним.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючись в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваним заповітом права та інтереси позивача не порушені.

Не погодившись із вказаним рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що не підтверджено факт порушення прав та інтересів позивача оскаржуваним заповітом.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що його права порушуються як співвласника спірної квартири та в майбутньому він планує набути статус спадкоємця, оскільки його покійний батько ОСОБА_4 проживав із спадкодавцем без реєстрації шлюбу більше п`яти років та міг би претендувати на спадщину за законом.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись при цьому на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

13 квітня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що позовні вимоги є надуманими та документально не підтвердженні, при цьому позивачем неправильно трактуються норми матеріального права.

У відзиві ОСОБА_2 вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 та його захисник, які приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником однієї другої частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується копією рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 30.05.2006 та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.12.2013.

Із копії спадкової справи №356/2016 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 (а.с.50-61 том 1) видно, що 14.09.2016 ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заяво про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

18.01.2017 ОСОБА_1 також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

02.03.2017 ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається із однієї другої частки квартири під номером АДРЕСА_1 , яке він прийняв.

За змістом оспорюваного заповіту від 25.05.2006 встановлено, що ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом - ОСОБА_2 . Даний заповіт зареєстрований в реєстрі.

Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2017 (а.с.70 том 1) свідоцтво видано ОСОБА_2 про право на спадщину за заповітом на одну другу частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстровано в Спадковому реєстрі за №59495074.

Також судом встановлено, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на одну другу частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 .

Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих.№220/02-31 від 03.03.2018 (а.с.73 том 1) мотивована тим, що позивач не надав до нотаріальної контори свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , документи про право власності на 1/2 частку квартири, яка рахується за ОСОБА_3 , зазначені документи в нього відсутні, не надав жодного документа про підтвердження факту родинних стосунків, які б свідчили про те, що він є спадкоємцем будь-якої із п`яти черг спадкування за законом. Окрім того, встановлено, що позивач не відноситься до жодної із п`яти черг спадкування за законом та не являється спадкоємцем за заповітом.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було досліджено Єдиний реєстр спеціальних бланків нотаріальних документів та встановлено, що в період з 25.05.2006 по 25.05.2006 Ямпільською ДНК витрачено бланк серії ВСТ 401364, код витрачання 4- Заповіт, бланк витрачений Бешинською Г.А. (118) Ямпільська ДНК, дата реєстрації 27.09.2006. Із інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 14.09.2016 встановлено, що бланк серії ВСТ 401364, код витрачання 4- Заповіт, бланк витрачений Бешинською Г.А. (118) Ямпільська ДНК - 25.05.2006 витрачено.

Судом першої інстанції було витребувано з Державного нотаріального архіву Вінницької області реєстр для реєстрації нотаріальних дій Ямпільської державної нотаріальної контори за період 21 квітня 2006 року - 26 липня 2006 року.

Підстав для повторно витребування оригіналу цього документу судом апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає, оскільки вказаний доказ досліджувався в суді першої інстанції та до матеріалів справи долучено належним чином завірену копію реєстру для реєстрації нотаріальних дій (Т. 2, а.с. 191- 193).

Із реєстру для реєстрації нотаріальних дій встановлено, що за №1608 25.05.2006 ОСОБА_3 було складено заповіт серії ВСТ 401364.

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2020 року за клопотанням позивача у справі призначено судову почеркознавчу та технічну експертизу заповіту від 25 травня 2006 року складеного від імені ОСОБА_3 .

Із висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №6593/18-34 від 16.08.2018 (а.с.233-237 том 1) видно, що в заповіті датованому 25.05.2006, складеному від імені ОСОБА_3 , бланк серії НОМЕР_1 : записи і підпис від імені ОСОБА_3 виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору; підпис від імені державного нотаріуса ОСОБА_5 виконаний кульковою ручкою, спорядженою пастою чорного кольору. Встановити час виконання записів і підпису від імені ОСОБА_3 та підпису від імені державного нотаріуса Бешинської Г.А. у заповіті датованому 25.05.206, складеному від імені ОСОБА_3 , бланк серії НОМЕР_1 , не видається можливим через те, що штрихи цих записів та підписів перетинаються з барвною речовиною захисної сітки бланку документа.

За змістом висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №6594/18-33 від 28.01.2019 (а.с.246-252 том 1) видно, що вирішити питання про те, чи 25 травня 2006 року виконаний у наданому на дослідження заповіті від імені ОСОБА_3 відтиск гербової печатки не виявилось можливим. Для виготовлення наданого на дослідження заповіту від 25.05.2006 від імені ОСОБА_3 на аркуші бланку серії НОМЕР_1 монтаж з використанням бланку для засвідчення нотаріальних дій серії НОМЕР_2 і технічних засобів для виконання на ньому тексту наданого на дослідження заповіту шляхом додруковування окремих фрагментів тексту до основного тексту документу, а також шляхом друку тексту заповіту на аркуші бланку серії НОМЕР_2 , що містив раніше виконані на ньому рукописний запис, підписи та відтиск печатки від імені Ямпільської державної нотаріальної контори, не застосовувався.

Як вбачається із повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертиза №6595/18-32 від 01.02.2019 (а.с.2 том 2), будь-яких зразків почерку ОСОБА_3 надано не було, а тому не можливо надати висновок судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року за клопотанням позивача у справі призначено повторну комплексну судово-почеркознавчу та технічну експертизу заповіту від 25 травня 2006 року складеного від імені ОСОБА_3 .

За змістом висновку експерта за результатами проведення повторної судової технічної експертизи документів №9821 від 14.08.2019 (а.с.70-77 том 2) вирішити питання стосовно часу (період часу) виконання рукописного тексту та підпису від імені ОСОБА_3 в наданому заповіті датованому 25.05.2006, складеному від імені ОСОБА_3 на бланку з серійним номером НОМЕР_1 не надається можливим. Вирішити питання стосовно часу (період часу) виконання підпису від імені державного нотаріуса Бешинської Г.А. та нанесення відтиску печатки від імені Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області в наданому заповіті, датованому 25.05.2006, складеному від імені ОСОБА_3 на бланку з серійним номером НОМЕР_1 не надається можливим. Для виготовлення наданого на дослідження заповіту датованого 25.05.2006, складеному від імені ОСОБА_3 на бланку з серійним номером НОМЕР_1 , комп`ютерний монтаж не застосовувався; фрагменти друкованого тексту заповіту, надруковані одночасно; додрукування фрагмента тексту, що містить персональні дані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не здійснювалося; рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 виконані зверху друкованого тексту.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року (далі - Інструкція) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пунктах 13-15 Інструкції встановлено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні правочинів з`ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, неписьменна або сліпа, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Відповідно до пункту 157 розділу 17 Інструкції заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Підставами визнання заповіту недійсним є, зокрема складання заповіту особою, яка не мала на це права, тобто недієздатною особою; складання заповіту з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення; при складанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Позивачем в порядку статті 81 ЦПК України не надано доказів недійсності оспорюваного ним правочину.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Враховуючи встановлені обставини справи та предмет спору слід зауважити, що звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом.

Такими особами можуть бути: спадкоємці з обов`язковою часткою у відповідності до вимог ст.1241 ЦК України; спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно; спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів); особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження.

Статтею 1220 ЦПК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

З матеріалів справи слідує, що спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 після смерті ОСОБА_3 , а батько позивача ОСОБА_4 помер у 1998 році. Тобто за змістом ст. 1222 ЦК України ОСОБА_4 не може бути спадкоємцем майна ОСОБА_3 .

Посилання позивача на те, що його батько ОСОБА_4 проживав із ОСОБА_3 більше 5 років, а тому відповідно до ст. 1264 ЦК України міг би бути спадкоємцем четвертої черги, є безпідставними.

Так, з матеріалів справи слідує, що батько позивача помер у 1998 року, а положення ст. 1264 ЦК України 2004 року не мають зворотної дії у часі.

Крім того, на час смерті батька позивача ОСОБА_4 діяли норми ЦК України в редакції 1963 року.

Статтею 531 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалося, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Однак доказів, які б підтверджували, що за життя ОСОБА_4 перебував на утриманні ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Доказів встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 або ОСОБА_4 з спадкодавцем ОСОБА_3 позивач також не надав.

Отже, позивачем не наведено жодного доказу того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом чи за законом будь-якої черги спадкування після смерті ОСОБА_3 .

За вказаних обставин права та інтереси позивача не порушені заповітом, який було складено 25.05.2006 у місті Ямпіль Вінницької області ОСОБА_3 , оскільки він згідно чинного законодавства не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 і тому заявлені ним вимоги не підлягають задоволенню, оскільки саме його права не порушені. У той час, як згідно ч.1 ст.15 ЦК України судовому захисту підлягають саме порушені, не визнані або оспорювані цивільні права особи.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що його права порушені як співвласника спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки, захист, відновлення прав власника на майно реалізується шляхом пред`явлення негаторного позову (усунення перешкод у користуванні майном), однак позивач таких вимог не заявляв.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності, фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення позивачем норм матеріального права та незгоди з висновком суду першої інстанції .

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

С.К. Медвецький