Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 759/13884/15-ц

провадження № 61-14994св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Кириленко Т. В.

від 19 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Поліщук Н. В., Шахової О. В., від 06 лютого

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 850 000 грн на строк

до 12 вересня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 13 вересня 2012 року ОСОБА_1 за договором іпотеки передала належу їй квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом

на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 663 630,37 грн, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належного розрахунку заборгованості з усіма її складовими, що позбавляє суд можливості перевірити правильність її нарахування. Крім того, позивач не надав доказів щодо вартості предмету іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довів розмір заборгованості в рахунок погашення якої просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, в суді розглядалася справи про звернення стягнення, однак на інших предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . Цим рішенням встановлена ціна предмету іпотеки у розмірі 1 377 407 грн, тоді як заборгованість позичальника перед банком складає 663 630,37 грн. Вказані обставини свідчать про недоведеність позивачем розміру заборгованості відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня

2016 року, яке у цій справу суд апеляційної інстанції поклав в основу прийнятої постанови, суди не дослідили чи виконано рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перевірили доводів заявника про наявність заборгованості за кредитним договором, яка є непогашеною.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилався на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 06 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 850 000 грн на строк до 12 вересня 2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором,

13 вересня 2012 року ОСОБА_1 за договором іпотеки передала в іпотеку банку належу їй квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, належне виконання позичальником умов кредитного договору забезпечувалось договором іпотеки від 13 вересня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 , предметом якого є квартира АДРЕСА_2 .

У вересні 2015 року банк звертався до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва

від 20 травня 2016 року залишено без задоволення

(справа № 760/16527/15-ц).

Однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 20 травня 2016 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 13 вересня 2012 року у сумі 663 630, 37 грн, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 549 774,65 грн; відсотків - 77 043,75 грн; комісії за ведення кредиту - 36 811,97 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну

ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року скасовано і залишено в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2016 року.

Звертаючись до суду із цим позовом, банк, посилаючись на невиконання позичальником умов кредитного договору, просив у рахунок погашення заборгованості у розмірі 663 630, 37 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на нього за

ПАТ «Дельта Банк».

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого у позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей

36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 7.2 іпотечного договору від 13 вересня 2012 року сторони обумовили такі способи задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продаж іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 договору іпотеки передбачено, що сторони договору домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

При розгляді справи суди попередніх інстанцій вищезазначених положень іпотечного договору не врахували, внаслідок чого помилково відмовили у задоволенні позову за недоведеністю вимог.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину судових рішеньз урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович