Справа № 171/71/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"11" червня 2020 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Семенової Н.М..

за участю секретаря Ровної Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

15.01.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві позивач в обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 3 квітня 1996 року, про що внесено запис у реєстрову книгу Апостолівського БТІ Дніпропетровської області №5-16П (копії додаю).

Вказане свідоцтво про право власності було видане на підставі ордера №27 від 22.02.1994 року, який був виданий ОСОБА_1 на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 разом із сім`єю із п`яти чоловік.

На даний час у вказаній квартирі, крім власника, з 2007 року зареєстрована відповідачка, але фактично ніколи не проживала і взагалі не користувалась вказаним житловим приміщенням за власним бажанням з моменту реєстрації, оскільки мешкає в іншому приміщенні. Останнє відоме позивачці місце фактичного проживання відповідача м. Покров Дніпропетровської області. Відповідачка зареєструвалась у квартирі позивачки з метою подальшого працевлаштування в м. Орджонікідзе, однак після працевлаштування з місця реєстрації відповідачка так і не знялась.

Просить позов задовольнити, визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про слухання справи у їх відсутність та підтримання позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 являється власницею квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.04.1996 року, про що внесено запис у реєстрову книгу Апостолівського БТІ Дніпропетровської області № 5-16 П. (а.с. 9)

Вказане свідоцтво про право власності було видане на підставі ордера №27 від 22.02.1994 року, який був виданий ОСОБА_1 на право вселення в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно акту обстеження від 25.11.2019 року комісією встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не проживала за вказаною адресою, в даний час проживає в м. Покров (а.с. 10).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї.

Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 , перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти належним їй на праві власності квартирою, чим порушує її права як власника, а тому позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10-13,81,259,263,265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте Апостолівським районним судом за письмовою заявою відповідача протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя:Н. М. Семенова