Справа № 302/815/16-ц
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

за участі секретаря:Чучка Н.В.,

за участі представників Рішко С.І., Шишола В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 21 вересня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Міжгірської селищної ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку по спадкуванню за померлим ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Міжгірської селищної ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку по спадкуванню за померлим ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 З 31.08.1968 р. та по час смерті ОСОБА_5 позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 .. За час шлюбу позивачка та ОСОБА_5 збудували спільно житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому вони спільно проживали однією сім`єю. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на нерухоме майно померлого, яке належало йому за життя, а саме: на ж/будинок з господарськими будівлями під АДРЕСА_1 та земельну ділянку виділену для обслуговування цього ж/будинку. ОСОБА_5 заповітного розпорядження за життя не залишив. Позивачка прийняла спадщину за померлим чоловіком як спадкоємка першої черги, відповідно до вимог ст. 1268, ст.1261 ЦК України. Єдина дочка померлого ОСОБА_5 та позивачки - ОСОБА_6 не прийняла спадщину за майном померлого батька, оскільки на час смерті ОСОБА_5 не проживала разом із ним в спадковому житловому будинку та не подала протягом шести місяців заяву про прийняття спадщини. Таким чином позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги по закону до майна померлого ОСОБА_5 .. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно ОСОБА_5 нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно. Позивачка просить визнати за нею ОСОБА_3 право власності на ж/будинок під АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, який належав позивачці та вже нині її покійному чоловіку ОСОБА_5 , як подружжю на праві спільної сумісної власності та на земельну ділянку , яка належала покійному ОСОБА_5 .

Рішенням Міжгірського районного суду від 21 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано право власності на житловий будинок і господарські будівлі за АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0659 га, що надана у власність для обслуговування і будівництва зазначених житлового будинку і господарських будівель і споруд згідно рішення Міжгірської селищної ради № 536 від 24.09.2015 року, - за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0,0659 га для будівництва та обслуговування та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Своє рішення суд вмотивував тим, що він приймає визнання позову відповідачем - Міжгірською селищною радою.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд з огляду на таке.

Як свідчить заява від 21.09.2016 року №02-11/394 (а.с. 30) Міжгірська селищна рада не заперечувала проти визнання за ОСОБА_3 права власності на Будинок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 в частині вимог, що стосувалися земельної ділянки, селищна рада такої заяви не робила.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) відповідач міг визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи зміст заяви Міжгірської селищної ради від 21.09.2016 року №02-11/394, суд першої інстанції безпідставно задоволив позов ОСОБА_3 в частині визнання права власності на земельну ділянку, оскільки відповідач не заявляв про визнання позову в цій частині.

Також, суд не звернув уваги на те, що заява Міжгірської селищної ради від 21.09.2016 року №02-11/394 підписана секретарем ради ОСОБА_7 і до неї не додано документів, які б підтверджували законність представництва нею інтересів Міжгірської селищної ради в даному процесі.

Відповідно до п. 14 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) виключно селищний голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства.

Представництво іншими особами, в т.ч. посадовими, інтересів органу місцевого самоврядування має бути підтверджено у визначений законодавством спосіб.

Таким чином, у суду першої інстанції не було законних підстав приймати визнання відповідачем позову, оскільки померлий ОСОБА_5 не набув у власність земельну ділянку площею 0,0659 га та не мав правовстановлюючих документів на право власності на цю земельну ділянку.

Також слід зазначити, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона в позасудовому порядку не має можливості оформити права власності на спадкове майно.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку,установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

В абзацах 6, 7. 15 пункту 1 листа від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК) у справах про спадкування, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

Таким чином, зверненню ОСОБА_3 до суду з даним позовом мало передувати вирішення питання про видачу їй нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

В матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину на Будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, призначену для його обслуговування.

В матеріалах справи №302/815/16-ц містяться витяг зі Спадкового реєстру №44942890 від 01.09.2016 року та Інформаційна довідка зі спадкового реєстр) №44942940 від 01.09.2016 року (а.с. 19-20), які свідчать про те, що на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповітів і спадкових договорів не складав, спадкові справи за ним не реєструвалися, свідоцтва про право на спадщину за його майном не видавалися.

Отже, установивши, що ОСОБА_3 не надала суду доказів реєстрації спадкової справи за майном її померлого чоловіка та доказів того, що вона в установленому законом порядку зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а нотаріус в належній формі відмовив їй у видачі указаного свідоцтва, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції констатував, то згідно рішення №536 від 24.09.2015 року Міжгірської селищної ради та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , померлому ОСОБА_5 за життя було надано право на виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, загальною площею 0.0659 га. за вищевказаною адресою, однак у зв`язку зі смертю він не провів реєстрацію права власності на цю земельну ділянку на своє ім`я.

Встановивши, що ОСОБА_5 за життя не набув у власність земельну ділянку площею 0,0659 га під будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити позивачу у задоволенні вимоги в частині, що стосувалася земельної ділянки.

Рішенням Міжгірської селищної ради від 24.09.2015 року №536 ОСОБА_5 не було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 відповідного призначення, а не надано йому у власність земельну ділянку площею 0.0659 га., як про це зазначено в рішенні суду.

При цьому слід відмітити, що відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» рішення на розрооблення проекту землеустрою є підставою для розроблення такої документації.

Оскільки в рішенні Міжгірської селищної ради від 24.09.2015 року № 536 не було визначено площу земельної ділянки, на яку надано було дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то у виконавця робіт не було жодних підстав для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки саме на площу 0,0659 га.

Суд, приймаючи вказане рішення, неповно встановив обставини справи та прийшов до хибних висновків.

Виходячи з повноважень апеляційного суду визначених ст. 374 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та ухвалити в цій частині по даній справі нове судове рішення про відмову в задоволеннівимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0, 0659 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду від 21 вересня 2016 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0, 0659 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 0, 0659 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 червня 2020 року.

Головуючий

Судді