Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 200/15626/15-ц

провадження № 61-6653св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач за первинним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 ,

відповідач за первинним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у складі Антонюка О. А. від 26 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А. від 19 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 800000541, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 10 000,00 дол. США для власних потреб зі сплатою за користування кредитом 14,75% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2022 року. Цього ж дня, із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 14 червня 2015 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами та пені становить 298 807,86 грн, що еквівалентно 4221,69 дол. США, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між нею та банком 14 листопада 2007 року належним чином не було укладено договір кредиту і договір іпотеки, оскільки доказів про отримання нею кредитних коштів ПАТ «Альфа-Банк» не надав. Також при укладенні кредитного договору від 14 листопада 2011 року № 800000541 її було введено в оману щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту. При видачі кредитних коштів банком було утримано плату за видачу кредиту (комісійну винагороду), що є порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на те, що умови кредитних договорів є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, ОСОБА_2 просила визнати кредитний договір від 14 листопада 2011 року № 800000541, укладений між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та нею, недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» борг за договором від 14 листопада 2007 року в сумі 298 807,86 грн, із яких заборгованість за кредитом - 175 272,58 грн, заборгованість за відсотками - 34 763,71 грн, пеня - 88 771,57 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення первинного позову ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив із того, оскільки позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, то наявні правові підстави для дострокового стягнення з останньої на користь банку кредитних коштів у визначеному позивачем розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору споживчого кредиту сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. Також позивачем не доведено, що кредитний договір укладений нею під впливом обману.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі або повернення позовної заяви у зв'язку із порушенням територіальної підсудності.

Касаційна скарга мотивована тим, що питання про відкриття провадження у справі вирішено не було, оскільки ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2015 року було скасовано. Судами попередніх інстанцій не надано оцінки доводам щодо не надання банком коштів, передбачених кредитним договором; жодної заяви на видачу кредиту відповідач не підписувала та не отримувала гроші в касі банку, а наданий банком акт від 20 травня 2013 року про вилучення документів для їх знищення є неналежним доказом, оскільки кредитна документація зберігається 5 років і підлягає знищенню лише після погашення кредиту. Суд безпідставно відмовив у проведенні економічної експертизи, що унеможливило встановлення обставин, які вказують на недійсність договору. Разом із тим, суди не звернули уваги на те, що банком відповідно до наданого розрахунку безпідставно збільшено відсоткову ставку з 14,5% до 17% за кредитним договором, про збільшення якої позичальник не був належним чином повідомлений. Також суди не врахували, що банком було введено споживача в оману щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, а також банком стягнено кошти за видачу кредиту за нікчемним пунктом спірного договору та який є несправедливою умовою.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У червні 2019 року АТ «Альфа Банк», яке є правонаступником ПАТ «Альфа Банк», подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень судів попередніх інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 200/15626/15-ц з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 800000541, за умовами якого позичальник отримала кредит на суму 10 000,00 дол. США на часткову оплату вартості земельної ділянки зі сплатою за користування кредитом 14,75% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 листопада 2022 року.

Цього ж дня, із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір № 800000541-И, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй земельну ділянку площею 0,043 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

14 листопада 2007 року ПАТ «Альфа-Банк» перерахувало на рахунок позичальника № НОМЕР_2 суму в розмірі 10 000,00 дол. США, що підтверджується, зокрема, випискою по особовому рахунку.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 умов щодо погашення кредиту, станом на 14 червня 2015 року за кредитним договором від 14 листопада 2007 року № 800000541 утворилась заборгованість в загальному розмірі 298 807,86 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 175 272,58 грн, що еквівалентно 8 335,40 дол. США; заборгованості за відсотками в сумі 34 763,71 грн, що еквівалентно 1653,25 дол. США; пені в розмірі 88 771,57 грн, що еквівалентно 4 221,69 дол. США.

06 липня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_2 направило вимогу про дострокове повернення кредиту та погашення вказаної заборгованості, яка останньою виконана не була.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Тобто, положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; ОСОБА_2 на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит був виданий, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору від 14 листопада 2011 року № 800000541.

ОСОБА_2 не спростовує, що нею спірний кредитний договір було підписано, а та обставина, що вона не вивчала надані банком документи та умови підписаного нею договору, не звільняє її від відповідальності за укладеним правочином та не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Позичальником не доведено введення її в оману банком щодо умов кредитування, що є її процесуальним обов`язком.

У той же час, колегія суддів приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що встановивши відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в цілому, суд не врахував недійсність положення, яке міститься у пункті 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування».

Так, у пункті 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування» передбачена сплата позичальником комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1,5% від суми кредиту, а саме 757,50 грн.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частин п'ятої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування» щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, а аргументи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права в цій частині колегія суддів визнає прийнятними.

У той же час, заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, 26 жовтня 2017 року у суді першої інстанції представник ПАТ «Альфа-Банк» просив застосувати позовну давність.

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що порушення сторонами вимог статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено саме в момент укладення оспорюваного договору - 14 листопада 2007 року, то саме в цей момент ОСОБА_2 була обізнана про умови кредитного договору, якими установлено сплату комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, однак з позовом до суду ОСОБА_2 звернулася у жовтні 2017 року.

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування» щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, слід відмовити саме у зв`язку з пропуском позовної давності, а не за безпідставністю, як мотивували суди попередніх інстанцій.

За таких підстав та з урахуванням положень статті 412 ЦПК України, колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе змінити судові рішення судів попередніх інстанцій в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування» щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, а саме у зв`язку із пропуском позовної давності.

В іншій частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 суди попередніх інстанцій правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відмовили у їх задоволенні. Тому колегія суддів вважає за необхідне в цій частині судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Щодо вирішення первинного позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення кредитної заборгованості колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Установивши, що ПАТ «Альфа-Банк» виконало свій обов`язок за кредитним договором від 14 листопада 2007 року № 800000541, надавши ОСОБА_2 кошти у кредит у передбачений договором спосіб, а остання не виконує належно свої зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку із чим у неї виникла заявлена банком заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку.

Доводи касаційної скарги про незаконне підвищення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки до 17% є неспроможними, оскільки згідно з наданим банком розрахунком кредитної заборгованості процентна ставка була змінена 14 вересня 2008 року.

09 січня 2009 року набув чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VI), положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VI.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15.

Пунктом 5.2. розділу 2 кредитного договору було передбачено умови та порядок збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, про зміну якої позичальник була повідомлена в порядку, передбаченому умовами договору.

Оскільки рішення про збільшення процентної ставки кредитор прийняв 14 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом № 661-VI, та умовами кредитного договору передбачалося право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки (пункт 5.2. розділу 2), то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального права є неспроможними, оскільки не вплинули на правильність вирішення спору по суті в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій частині вирішення первинного позову ПАТ «Альфа-Банк» залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту 2.10 розділу № 1 «Базові умови кредитування» щодо сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, змінити в частині їх правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Є. Червинська