Справа № 204/5892/19
Провадження № 2/204/166/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Сокол К.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Самойленко Т.В.,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача адвоката Хандусенко І.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, якою просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову, позивач зазначила, що 19.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 . В подальшому, через погіршення сімейного життя, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Також позивач зазначила, що дитина після розлучення проживає разом із нею. 09.11.2018 року між сторонами було укладено нотаріальну угоду про сплату аліментів на дитину, відповідно до зазначеного договору, сторони погодили, що дитина залишається проживати з матір`ю, а батько зобов`язується сплачувати аліменти в розмірі та строки погоджені договором. Вказує, що після розлучення регулярно виникають конфлікти та сварки, які влаштовує відповідач, погрожує забрати дитину у позивача, налаштовує дитину проти матері, дитина після зустрічей з батьком налякана, відповідач також регулярно телефонує дитині, погрожуючи її забрати від матері. За наслідком образливої поведінки на відповідача ОСОБА_2 було складено адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 102-103).

13 листопада 2019 року ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, та вказав, що він у добровільному порядку сплачує аліменти, також стверджував, що немає жодних доказів того, що він мав спроби відібрати дитину у позивача. У відзиві відповідач зазначив, що він активно намагається брати участь у спілкуванні та вихованні дитини, проте, у цьому йому перешкоджає позивач й не дає відповідачу бачитись із дитиною, а жодного спору про місце проживання дитини не має, оскільки йому відомо де саме та з ким мешкає його малолітня дитина, за домовленістю між батьками та згідно умов Договору про сплату аліментів, відповідач не має стосовно цього жодних заперечень (а.с. 136-138).

В судовому засіданні позивач та представник позивача, кожен окремо, підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві; відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи - Управління-служби у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши на адресу суду заяву, у якій прохав розглядати справу без його участі, з урахуванням висновку Виконавчого комітету Центральної районної у м.Дніпрі ради від 19.02.2020 року.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.1 ст.160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Судом встановлено, що 19.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 261, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина, ОСОБА_3 , про що було складено актовий запис №261, Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 10).

15 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2018 року по справі №204/5498/18, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 11).

Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину від 09.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., реєстраційний №3821, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 досягли згоди щодо проживання дитини з матір`ю (п.1.2.), та у зв`язку з чим, встановили розмір аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 1200 грн. (п.1.3.), які має сплачувати батько дитини - ОСОБА_2 на її утримання (а.с.12).

Допитані в судовому засіданні, кожний окремо, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які є клієнтами позивача, та робили у останньої масаж, надали характеристику особи позивача та були свідками, як позивач телефоном спілкувалась з відповідачем і чули сімейну сварку; свідок ОСОБА_6 , який є знайомим відповідача, охарактеризував родину останнього з позитивного боку; свідок ОСОБА_7 допитана в судовому засіданні знає відповідача як волонтера та їй відомо про те, що бувше подружжя не може знайти між собою порядку участі у вихованні сумісної доньки.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 яка є психологом психотерапевтом повідомила, що за зверненням матері проводила психодіагностичне дослідження неповнолітньої дитини та зазначила про наявність в сім`ї психотравмуючої ситуації.

Оцінюючи зазначені свідчення, які були повідомлені в судовому засіданні свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , суд не приймає останні до уваги як докази.

Встановлено та позивачем було підтверджено, що після припинення шлюбу вона разом із донькою проживає у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідачем вказана обставина була визнана, а тому, керуючись положеннями частини 1 статті 82 ЦПК України суд вважає вказану обставину встановленою і такою, що не потребує доказування.

Окрім того, після відкриття провадження у справі, Виконавчим комітетом Центральної районної у м.Дніпрі ради, як органом опіки та піклування, за заявою позивачки було складено висновок від 19.02.2020 року щодо доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 . Зазначеним висновком органу опіки також підтверджено факт проживання дитини разом з позивачем та не встановлено спроб відповідача відібрати дитину (а.с. 209-210).

Досліджуючи обставини справи у частині виникнення спору про місце проживання дитини, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини 1 статті 80 ЦПК України закріплено, що поняття достатності доказів визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також, вирішуючи вказаний спір, суд враховує положення частини 2 статті 77 ЦПК України, де закріплено визначення предмету доказування й зазначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а також судом враховуються положення частини 1 статті 80 ЦПК України, де вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння та сварки, які носять тимчасовий, особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, що стало підставою для подачі позову до суду.

В той же час, аналізуючи норми чинного законодавства суд зазначає, що предметом розгляду справи про визначення місця проживання дитини є розгляд спору між батьками стосовного того з ким із батьків повинна проживати дитина. Враховуючи, що ОСОБА_1 є ініціатором розгляду спору у суді, то саме на неї, в силу приписів частини 1 статті 81 ЦПК України, покладений обов`язок довести наявність спору про місце проживання спільної із ОСОБА_2 дитини - ОСОБА_3 , однак жодних належних та допустимих доказів в розумінні частини 1 статті 80 ЦПК України, котрі би доводили наявність суперечок та неузгодженостей між позивачем та відповідачем, саме щодо питання з ким із батьків після розлучення повинна проживати малолітня ОСОБА_3 (спроб відповідача забрати дитину до себе чи звернення з відповідними заявами до органу опіки чи суду, тощо) не надано, а тому суд приходить до висновку про відсутність предмету спору.

Більш того, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо зовсім інших правовідносин, котрі не стосуються предмету розгляду даної справи, так, зокрема вбачається спір між позивачем та відповідачем про порядок участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, який позивач обгрунтовує наявністю негативного впливу для морального і психічного здоров`я дитини від спілкування із батьком, і докази надані стороною позивача можуть бути саме допустимими і достатніми доказами для вирішення наявного спору між сторонами щодо участі батька у вихованні малолітньої доньки.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

За наведених вище підстав, суд вважає, що позивачем не доведено і в судовому засіданні не встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, спір щодо порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем її права на проживання спільної дитини разом з позивачкою в належній їй квартирі, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.150,157,161 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 4, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки на апеляційне оскарження, визначені статтею 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Н.В. Токар