Провадження 2/127/5058/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Максимчука Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 20.01.2020 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи і докази у строк встановлений судом.

Законний представник позивача та відповідач повторно не з`явилися в судове засідання, хоча повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Клопотання про розгляд справи у відсутність учасників справи або про відкладення судового засідання до суду не надходили.

Ухвалами суду від 17.02.2020, від 10.03.2020, від 19.03.2020, від 09.04.2020, від 18.05.2020, постановленими судом не виходячи до нарадчої кімнати та занесеними до протоколів судових засідань, явку законного представника позивачабуло визнано обов`язковою.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 275 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

Відповідно до ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Явка сторони в судове засідання є суб`єктивним процесуальним правом, і як кожне суб`єктивне право це гарантовані законом вид і міра можливої або дозволеної поведінки особи і реалізація суб`єктивного права залежить від розсуду, бажання і волі уповноваженої особи.

Причини повторної неявки позивача до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону (ч. 5 ст. 223 ЦПК України) направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з`являються до суду.

Водночас, застосування наслідків повторної неявки в судове засідання позивача можливе за умови його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Однак, враховуючи нижче наведене, в даному випадку застосування судом наслідків, передбачених ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, не вбачається можливим.

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки та процесуальні документи направлялися судом законному представнику позивача за адресою, зазначеною нею у позові, а відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, встановленою судом на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення направлені неодноразово законному представнику позивачата відповідачу за вищевказаними адресами, повернулися до суду із відміткою «за закінченням строку зберігання». Тому, судом було опубліковано оголошення про виклик в судове засідання відповідача на офіційному веб-сайті судової влади України.

При цьому судом прийнято до уваги, що положення ч. 11 ст. 128 ЦПК України не може бути застосоване до позивача, оскільки цим положеннням передбачено таке повідомлення лише відповідача, третьої особи або свідка, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи яких невідоме.

Законним представником позивачасуду не повідомлено про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження), про номери телефонів, адресу електронної пошти або ж інші засоби зв`язку за допомогою яких можна було б забезпечити її повідомлення про розгляд справи.

Однак, звертаючись до суду із позовом, законний представник позивача, як ініціатор судового розгляду, була обізнана про розгляд справи в суді.

При цьому, законний представник позивача не була позбавлена можливості подати заяву про розгляд справи у її відсутність.

Загальнообов`язкові процесуальні правила ст. 223 ЦПК України є свого роду формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу. У них іманентно презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо або опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права. Правила цієї статті встановлюють умови та підстави, які спрямовані на те, щоб учасники судового процесу й, зокрема, суд не могли свавільно обмежити право особи на судовий розгляд справи по суті заявлених вимог через ухвалення будь-якого виду судового рішення, що припинить провадження у справі. Водночас правила цієї статті прописують наслідки та умови, які можуть настати для особи, яка не дотримується правил (процесу) судового провадження.

Сам лише факт неотримання законним представником позивача поштової кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належними адресами та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання, зокрема ухвал суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для кореспонденції.

Суд вважає, що законний представник позивача нехтує своїми правами та обов`язками, не цікавиться результатом розгляду поданого нею позову. Законний представник позивача в розумні інтервали часу мала вживати заходів щоб дізнатися про стан розгляду позову. Процесуальна бездіяльність позивача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, в даному випадку, неотримання законним представником позивача судової кореспонденції, яка направлялася судом за адресою, зазначеною самим законним представником позивача у позові, її бездіяльність, що спрямована на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи, а також невиконання судових рішень, свідчить про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Крім того, судом встановлено на підставі запиту судді Гуменюка К.П. від 31.01.2020 та інформації, розміщеній на офіційному веб-порталі судової влади України, що законний представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом 23.12.2019, 21.01.2020 подала аналогічний позов до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, повідомивши суду при цьому, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом і з тих самих підстав. У зв`язку з чим ухвалою суду від 05.02.2020 по справі № 127/1473/20 до ОСОБА_2 було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу і повернуто позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи вищевикладене та положення п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що неотримання законним представником позивача судової кореспонденції, що в свою чергу затягує та перешкоджає розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства і є зловживанням своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Згідно із ч. 3 ст. 43 ЦПК України у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Враховуючи вищезазначене, з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства, суд вважає за необхідне застосувати заходи процесуального примусу до ОСОБА_2 у виді штрафу в сумі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а враховуючи положення ч. 3 ст. 44 ЦПК України, позов залишити без розгляду.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 43, 44, 143, 148, 258-260, 353, 354, п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати дії/бездіяльність ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_1 , зловживанням процесуальними правами.

Застосувати до ОСОБА_2 за зловживання процесуальними правами, що перешкоджає судочинству, заходи процесуального примусу у виді штрафу.

Стягнути з ОСОБА_2 штраф в сумі 630, 60гривень в дохід державного бюджету.

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Вінницького апеляційного суду або через суд першої інстанції.

Вищевказаний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суд може скасувати постановлену ним ухвалу в частині стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Ухвала суду в частині стягнення штрафу може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з наступного дня після набрання даним судовим рішенням законної сили.

Стягувач: Державна судова адміністрація України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Липська, 18/5, .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Ухвала суду складена 04.06.2020.

Суддя: