Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 202/20977/13-ц

провадження № 61-48094св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Дніпропетровська місцева прокуратура № 1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Волошина Є. В., від 06 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., від 07 листопада 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» (далі - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд»), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що постановою Київського апеляційного господарського суду України від 02 березня 2010 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задоволено частково.

Визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по вул. Тверській, 3; НОМЕР_4 по АДРЕСА_4-а; НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» цих гуртожитків.

Визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» від 21 грудня 1994 року, затверджений заступником голови Дніпропетровського виконкому в частині включення вказаних гуртожитків до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

Вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказані гуртожитки.

У задоволенні позову в частині витребування інших приміщень гуртожитків відмовлено з тих підстав, що ці приміщення за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на час розгляду справи не зареєстровані і їх власниками є ТОВ «Трейд технолоджи інвестмент», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Торгівельно-офісний центр «Інсток», які брали участь у справі як треті особи, що не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору.

Оскільки вказаним судовим рішенням встановлена незаконність набуття ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» права власності на вказані гуртожитки, зокрема гуртожиток НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , врахувавши відчуження частини приміщень, в тому числі ОСОБА_1 , прокурор просив визнати за державою право власності на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_1 та витребувати від нього на користь держави набуту за договором купівлі-продажу нерухомість.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року відмовлено Дніпропетровській місцевій прокуратурі № 1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, який придбав нежитлові приміщення не у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а у іншої особи - ТОВ «Хімекс» на підставі нотаріально посвідчених правочинів, які в установленому законом порядку недійсними не визнавалися, а також тим, що приватизація спірного майна відбулася безпосередньо за участі і з волі регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області у зв`язку із чим спірне майно не може бути витребувано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірне майно вибуло з володіння власника - держави у спосіб, передбачений законом, із відома власника в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та не може бути витребувано у добросовісного набувача - ОСОБА_5 озивачем не спростовано жодним чином законності наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП від 01 жовтня 1998 року, наказу Управління майном Дніпропетровської обласної Державної адміністрації № 2-В від 10 вересня 1999 року, які стали підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», отже спірне майно перейшло з володіння власника - держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» не поза волею власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами безпідставно не застосовано положення статей 387, 388 ЦК України та не захищено інтереси держави. Судами не враховано преюдиційність постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, якою було визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбут» вказаного гуртожитку та встановлено факт вибуття гуртожитку з власності держави поза волею РВ ФДМУ по Дніпропетровській області. Неправомірність набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбут» гуртожитку є доведеною у справі № 40/287, а тому подальше відчуження його частин є незаконним.

Відповідно до вимог ЖК Української РСР, Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Про управління об`єктами державної власності», Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) під час корпоратизації підприємств гуртожитки не підлягали приватизації.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

15 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 202/20977/13-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Оскільки розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, клопотання першого заступника прокурора Дніпропетровської області про розгляд касаційної скарги у судовому засіданні за участю прокурора до задоволення не підлягає.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що при вирішенні спору судами правильно встановлено обставини справи, обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На час розгляду справи право власності на нежитлові приміщення в будівлі гуртожитку літ. А-5 на першому поверсі приміщення № 102 поз. 6, 34, 34а, 20, 41, площею 51,7 кв. м, у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3 , а1 на першому поверсі поз. І.ІІ.ІV. V. VI.VII. 1.2.23.25.26.30, зареєстроване за ОСОБА_1 з 15 серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2006 року (ВЕА № 319972, реєстровий № 1617), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В. А., що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

Передумовою укладення цього договору стала низка правочинів.

Так, 04 грудня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу частини гуртожитку НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н. В., зареєстрованому в реєстрі за № 3960, ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» продало, а ОСОБА_2 купила будівлю гуртожитку НОМЕР_1, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 листопада 2003 року за № 1993128, реєстраційний номер 3071822, відчужено в будинку літ. А-5 на першому поверсі приміщення 102 поз. 1-42, ІІІ загальною площею 611,4 кв. м, а1, а4, а14, а12, а10; в загальному користуванні: а2, а3 ганки; на І поверсі І тамбур, ІІ сходи, ІV тамбур, V сходи. Будівля гуртожитку НОМЕР_1 належить ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі наказу № 12/62 від 01 січня 1998 року регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області та наказу Дніпропетровської обласної державної адміністрації Управління майном області від 10 вересня 1999 року за № 2-В та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2003 року за № 1749286, реєстраційний номер 3071722.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В. А., зареєстрованого в реєстрі за № 285, ОСОБА_2 продала, а ТОВ «Хімекс» купило частину будівлі гуртожитку НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відчужено в будинку літ. А-5 на першому поверсі приміщення 102 поз.1-42, ІІІ загальною площею 6211,4 кв. м; ганки а1, а4, а10, а12, а14; в загальному користуванні: ганки а2, а3; на першому поверсі тамбур І, сходи ІІ, тамбур ІV сходи V. Ці нежитлові приміщення належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу частини гуртожитку НОМЕР_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Підберезною Н. В. 04 грудня 2003 року за реєстром № 39601 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 грудня 2003 року за реєстраційним № 4170847.

Відповідно до наказу виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради народних депутатів № 114 від 27 січня 1995 року на виконання Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210 «Про корпоратизацію підприємств» та Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 508, створено на базі будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд» відкрите акціонерне товариство будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд».

На виконання Указу Президента України від 19 лютого 1994 року № 56/94 «Про єдину систему органів приватизації в Україні» та наказу Фонду Державного майна України від 23 вересня 1994 року за № 664, яким регіональне відділення ФДМУ, задля забезпечення єдиного методичного підходу до процесів роздержавлення, було об`єднань з Фондом комунального майна відповідних обласних рад, Фонд державного майна України як правонаступник первісного засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави відповідно до Указу Президента України від 27 січня 1995 року склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд».

Відповідно до наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/02-ПАОК від 14 червня 1996 року прийнято рішення про приватизацію ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» шляхом продажу акцій.

Відповідно до наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/62-ЗВП від 01 жовтня 1998 року прийнято рішення про завершення приватизації ВАТ БМФ «Дніпроважбуд».

Таким чином, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за першим набувачем ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області за № 12/62-3ВП від 01 жовтня 1998 року та переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтвердженого наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 2-В від 10 вересня 1999 року.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі № 40/287, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року, позов РВ ФДМ по Дніпропетровській області до Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», треті особи: ОСОБА_4 , ТОВ «Торгівельно-офісний центр «Інсток», ТОВ «Трейд Технолоджі інвестмент», ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання актів недійсними та визнання права власності задоволено частково.

Визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3; НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня 1995 року № 114 в частині включення в статутний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3; НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», затверджений заступником голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року, в частині включення в уставний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3; НОМЕР_2 по вул. Б . Хмельницького, 14 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. Визнано право власності за державою, в особі РВ ФДМ по Дніпропетровській області на гуртожитки у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 ; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5 ; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4 ; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3 та 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, підвал, прибудинкові споруди гуртожитку НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 . Вилучено з незаконного володіння ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитки у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3 та 2, 4, 5 поверхи, прибудинкові споруди гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, підвал, прибудинкові споруди гуртожитку НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 . Припинено провадження у справі № 40/287 в частині визнання недійсним Переліку (додаткового) нерухомого майна, що передано у власність приватизованому відкритому акціонерному товариству, створеному Дніпропетровською обласною державною адміністрацією (виконкомом обласної ради народних депутатів) шляхом корпоратизації, затвердженого розпорядженням облдержадміністрації від 05 серпня 1999 року № 372-р в частині включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_3 по АДРЕСА_1; НОМЕР_6 по АДРЕСА_5; НОМЕР_5 по АДРЕСА_4; НОМЕР_4 по АДРЕСА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України. Припинено провадження у справі № 40/287 в частині визнання недійсним Переліку нерухомого майна, що передано у власність приватизованому відкритому акціонерному товариству, створеному Дніпропетровською обласною державною адміністрацією (виконкомом обласної ради народних депутатів) шляхом корпоратизації, виданого ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» згідно з наказом обласної державної адміністрації від 10 вересня 1999 року № 2-В «Про надання переліку нерухомого майна» в частині включення в статутний фонд ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямована на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективним способом захисту права у цих правовідносинах.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина третя статті 388 ЦК України).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

У такому випадку закон не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у цій справі є договір купівлі-продажу від 13 липня 2006 року, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року у справі за позовом РВ ФДМУ в Дніпропетровській області до Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, ВАТ «Дніпроважбуд», зокрема, неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» гуртожитків, у тому числі, гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним наказ Комітету економіки виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради від 27 січня 1995 року та акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд» від 27 грудня 1994 року в частині включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків, у тому числі, гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . Встановлено, що гуртожитки відносяться до об`єктів державного житлового фонду, підприємству належали лише на праві повного господарського відання, на підставі частини другої статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» не підлягали приватизації та включенню до статутного фонду.

Таким чином, постановою господарського суду визнано недійсною підставу набуття ВАТ «Будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» у власність гуртожитку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та встановлено факт вибуття спірного майна із власності держави поза її волею, що залишили поза увагою суди попередніх інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічне положення міститься у частині четвертій статті 82 чинної редакції ЦПК України.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення органу державної влади, скасованого судом як незаконне, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Вказане свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника - держави за відсутності волі власника, а тому наявні підстави для його витребування у добросовісного набувача - ОСОБА_1 .

У той же час до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення про позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правовідносинах. Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Із цим позовом прокурор звернувся до суду у березні 2013 року.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_12 до суду першої інстанція подано клопотання про застосування судом наслідків спливу позовної давності (а. с. 73-75 т. 1).

У відповідності до постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 березня 2010 року РВ ФДМУ по Дніпропетровській області дізналося про неправомірність включення гуртожитків до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» із звернень від мешканців гуртожитків у квітні 2008 року, а з позовом до господарського суду звернулося у серпні 2008 року.

Оскільки про порушення свого права РВ ФДМУ по Дніпропетровській області дізналося у квітні 2008 року, а з цим позовом прокурор звернувся з позовом до суду лише у березні 2013 року, суд з урахуванням положень статті 257 ЦК України приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), а також узгоджується із висновками, висловленими Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 202/20979/13-ц (провадження № 61-23687св18), від 18 березня 2020 року у справі № 202/20978/13-ц (провадження № 61-20114св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених у цій постанові підстав.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович