03.06.2020 227/1112/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Левченка А.М.,

за участі:

секретаря судового засідання - Коверченкової М.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Добропілля цивільну справу № 227/1112/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ

В березні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обгрунтування позову зазначено, що позивач з 2008 року проживав у цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира належала йому на праві власності та була отримана ним від шахти "Добропільська" у 2008 році. Починаючи з 2006 року позивач постійно перебував у стресі, у зв`язку з тим, що його сестра, яка проживала з їхньою матір`ю, постійно над нею знущалась та пізніше вбила. Далі, у 2009 році сестру позивача вбив її син. Позивач зазначає, що відповідач умисно скористалась такими тяжкими сімейними обставинами позивача та у тому ж 2008 році умовила його на укладання договору дарування його квартири, в якій вони сумісно проживали. При цьому, позивач стверджує, що при укладанні договору дарування помилився щодо фактичних обставин правочину, оскільки вважав, що взамін такого договору відповідач буде зобов`язана доглядати за ним, але майже через рік стосунки між ними погіршились та, у 2018 році відповідач намагалась позбавити його права користування квартирою.

З таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 233 ЦК України, у зв`язку із вчиненням оспорюваного правочину під впливом тяжкої обставини, а також на підставі ст. 229 ЦК України, у зв`язку із вчиненням оспорюваного правочину під впливом помилки.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі. Відповідач пояснила суду, що дійсно, з 2008 року почала проживати з позивачем в цивільному шлюбі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності. Між ними склались приязні стосунки і позивач у 2008 році вирішив подарувати відповідачу свою квартиру. Приязні стосунки між сторонами тривали до 2015 року, коли позивач звільнився з роботи та його відношення до відповідача змінилося, позивач став її ображати, стосунки погіршились. У 2017 році відповідач, у зв`язку з сімейними обставинами, на деякий час виїхала до родичів в інше місто, залишила позивачу квартиру. Невдовзі повернувшись до оселі, побачила, що в квартирі проживає стороння особа, за комунальні платежі на протязі тривалого часу нічого не сплачувалось. Дані обставини зумовили бажання відповідача звернутись у 2018 році до суду з позовом про втрату позивачем права користування квартирою. У задоволенні позову було відмовлено.

Судом встановлено та визнається сторонами у справі, що 17.07.2008 року, приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю., був посвідчений договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно умов якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар вищезазначену квартиру, про що свідчить копія договору дарування в матеріалах справи.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала суду, що є тіткою позивача, позивач є сином її рідного брата. Щодо обставин смерті матері позивача свідок пояснила суду, що мати позивача померла своєю смертю. Свідок також показала суду, що оспорюваний договір дарування квартири був укладений на прохання відповідача, яка умовила позивача про це одразу після вбивства сестри позивача її власним сином. Інші свідки в судове засідання не з`явились, оскільки їх явка позивачем не була забезпечена, від допиту цих свідків позивач відмовився.

Між тим, згідно копії вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2012р. по справі № 1/0514/375/12, який набрав законної сили 11.08.2012р., даним вироком було визнано винуватим " ОСОБА_6 " (мовою оригіналу) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Згідно даного вироку судом було встановлено, що 11.05.2012 року , приблизно о 17 годині, " ОСОБА_6 " (мовою оригіналу), знаходячись по за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив умисне вбивство своєї маті " ОСОБА_7 " (мовою оригіналу).

На підтвердження цього, позивачем в судовому засіданні було надано суду копію свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стороною позивача також було надано суду копію свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В судовому засіданні сторони пояснили суду, що померла ОСОБА_9 є рідною матір`ю позивача.

Заслухавши сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, позивач зазначив, що поведінка відповідачки свідчить про її навмисні дії позбавити його житла, яке є єдиним місцем його проживання, оскільки після укладення договору дарування стосунки із відповідачем значно погіршились.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені судом обставини справи свідчать про повну недоведеність позиції позивача, що оспорюваний договір, був укладений ним під впливом помилки та/або тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а саме, у зв`язку із убивством його рідної матері його рідною сестрою, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що смерть матері позивача настала більше ніж через рік після укладання оспорюваного у цій справі договору. Крім цього позивачем не було доведено і факту знущання сестрою позивача над його матір`ю, що у подальшому призвело до убивства його матері його сестрою, оскільки такі пояснення були спростовані показаннями свідка, яка у свою чергу надала суду показання, що мати позивача насправді померла своєю смертю. Показання ж допитаного судом свідка стосвно того, що оспоюрваний договір дарування був укладений на прохання відповідача, у зв`язку із вбивсвтвом сестри позивача її сином також не витримують жодної критики, оскільки з дослідженого судом вироку суду встановлено, що таке вбивство відбулось за чотири роки після укладання оспорюваного договору дарування. Судом також не було встановлено помилки позивача при укаладанні оспорюваного ним договору дарування, оскільки не має правового значення помилка щодо одержання ним користі від вчиненого правочину.

За таких обставин, суд не вбачається підстав для визнання недійсним договору на підставі ст. 229 ЦК України, у зв`язку із вчиненням оспорюваного правочину під впливом помилки, а також на підставі ст. 233 ЦК України, у зв`язку із вчиненням оспорюваного правочину під впливом тяжкої обставини, оскільки такі обставини перед судом не доведені.

Керуючись ст.ст. 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або протягом тридцяти днів з наступного дня після закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складений 10.06.2020р..

Суддя А.М. Левченко

03.06.2020