ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2580/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря :Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голубцова Василя Анатолійовича на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 січня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Лях М.Ю., по цивільній справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Харківська міська рада про визнання права власності,

встановив:

30 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності.

Позовна заява мотивована тим, що він зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 з липня 1980 року. Весь цей час він разом з батьком користувався приміщеннями, що позначені на експлікації у технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_2 , номери приміщень ІІІ, 2-2, 2-3. У 1985 р. він дізнався, що один з власників частини домоволодіння - ОСОБА_3 не живе у вказаному домоволодінні, і позивач може зайняти частку, яка складалась із приміщень, що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 , номери приміщень IV, 3-2 та 3-3. Після смерті батька, позивач своєчасно не оформив спадщину та продовжував користуватись приміщеннями що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_2 , номери приміщень ІІІ, 2-2, 2-3, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3, жодна особа, до теперішнього часу, будь яких претензій, за користування квартирою АДРЕСА_3 , позивачу не висловлювала, звільнити приміщення не вимагала.

Вказує, що у 2016 року існуючі співвласники домоволодіння, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , спільно прийняли рішення здійснити його ремонт: замінити кровлю, яка тече, укріпити фундамент та відремонтувати фасад, у ремонті приймати участь грошовими коштами, пропорційно своїх часток. Але з`ясувалось що ОСОБА_1 не мав правовстановлюючих документів на свої приміщення, внаслідок чого він звернувся до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 р. визнано право власності ОСОБА_1 на 13/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з приміщень у будинку літ. А-1: III - коридор площею 7.1 кв. м., 2-2 кухня площею 7.4 кв. м., 2-3 житлова площею 14,7 кв. м., загалом 29,2 кв. м. що відповідає квартирі АДРЕСА_2 за тех. паспортом. Згодом право власності на зазначену частину перейшло до ОСОБА_4 , а позивач продовжив користуватись приміщеннями що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 і продовжує ним користуватись до теперішнього часу. 16.06.2016 року позивач дізнався, що його померлому батьку належало 13/100 частин домоволодіння, а приміщення що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 , номери приміщень IV, 3-2 та 3-3 та складають 15/100 домоволодіння з 2003 року належать відповідачу ОСОБА_2 , при цьому сама ОСОБА_2 у домоволодінні не проживала, зареєстрована не була, приміщенням не користувалась та будь яких вимого про звільнення приміщення не пред`являла.

Зазначає, що після смерті свого батька, ОСОБА_1 відкрито, безперервно та добросовісно користувався приміщеннями у домоволодінні, які позначені в технічному паспорті як: літ. А-1 квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , поки у 2016 р. не дізнався що квартира 3 належить відповідачу. З 1985 року та після смерті ОСОБА_3 (якому належала на праві власності квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3) жоден із власників 15/100 часток домоволодіння не проживав в домоволодінні, не користувався своєю часткою та будь яких претензій не пред`являв. Наявні співвласники домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , підтверджують що вони користуються приміщеннями у домоволодінні, які відповідають їх часткам та домовленості попередніх співвласників, також вони підтверджують, що з 2005 року, позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє у домоволодінні по адресу: АДРЕСА_1 приміщеннями які у технічному паспорті позначені як літ. А-1 квартира 3.

Зазначає, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 поділено на 5 окремих квартир, кожна з яких відповідає частці її власника, при цьому позивач більше 10 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє приміщеннями які позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 , номери приміщень IV, 3-2 та 3-3 право власності на які зареєстровані на ім`я відповідача. У зв`язку з чим, представник позивача просить суд визнати за позивачем право власності на 15/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що складаються із приміщень об означених на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 , номери приміщень IV, 3-2, 3-3 та зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 за набувальною давністю.

На підставі вищевикладеного, представник ОСОБА_6 просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме 15/100 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що складаються із приміщень об означених на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_3 , номери приміщень IV, 3-2, 3-3 та зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 за набувальною давністю.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Голубцов В.А. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду невідповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням і неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального прав.

Вказав, що за період частина домоволодіння тричі змінювала титульних власників, жоден з яких не був зареєстрований у домоволодінні, не проживав у ньому та не висував жодних претензій позивачу, що є підтвердженням добросовісного заволодіння майном, що підтверджено відповідними доказами, які залишені судом без уваги та належної оцінки.

Посилається на мотивувальну частину рішення суду апеляційної інстанції від 17 грудня 2018 року у справі № 640/2127/17, в якій зазначено, що у справі були відсутні докази того, що 13/100 частини, які належать ОСОБА_5 складають приміщення : IV, 3-2, 3-3 в будинку літ. « А-1» по АДРЕСА_1. Внаслідок чого відсутні докази відкритого добросовісно заволодіння ОСОБА_3 майном ОСОБА_5 та відкрите безперервне володіння ним на протязі 10 років. Матеріали справи свідчать про те, що обставини щодо порядку користування часткою, яка належить ОСОБА_5, які позивач вважає нововиявленими, вже були предметом дослідження судом першої інстанції, а надані ним документи є новими доказами, а не нововиявленими обставинами, що надає ОСОБА_3 можливість скористатися правом на звернення до суду з новим позовом.

У письмовому відзиві Харківська міська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Вказав, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на який право власності на 15/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору дарування, від 12.12.2003 Р № 4816.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України по справі від 06.03.2019 № 336/2900/17-ц про визнання права власності на частку житлового будинку за набувальною давністю; аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

В Постанові Верховного Суду України від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц. дійшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Із наданих матеріалів не вбачається та не надано документально підтверджених фактів , які б підтвердили добросовісність володіння.

Як вже зазначено право власності на спірний об`єкт зареєстрований за ОСОБА_2 , який набула за договором дарування з 2003 року. Крім того, ОСОБА_1 із листа юридичного департаменту Харківської міської ради від 16.06.2016 № 5631/9-16 на адвокатський запит отримав відомості про власників домоволодіння. Тобто, щонайменше з 2016 року позивачу відомо що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для визнання права власності позивачів на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні, оскільки добросовісність володіння спірним майном не доведена, власником спірного майна є відповідач, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 1980 року разом з батьком, а після його смерті одноособово, безперервно, добросовісно та відкрито володіє частиною домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із приміщень, що визначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира АДРЕСА_2 , номери приміщень III, 2-2, 2-3, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3.

Як вбачається зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що відповідач ОСОБА_2 станом на 23.07.2019 року є власником 15/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В.

Із змісту копії будинкової книги для прописки громадян, ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 з 14.07.1980 року.

Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого станом на 17.04.2014 року, домоволодіння АДРЕСА_1 складається з будинку літ. А-1 та будинку літ. Б-1. Будинок літ. А-1 складається з 4 квартир: квартира АДРЕСА_5 загальна площа: 45,6 кв.м.; квартира АДРЕСА_6 2 загальна площа: 29,2 кв.м.; квартира АДРЕСА_6 3 загальна площа: 22,6 кв.м.; квартира АДРЕСА_6 4 загальна площа: 27,8 кв.м.

З листа Харківської міської ради №5631/9-16 від 16.06.2016 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстрований за: ОСОБА_7 18/100 частин, за ОСОБА_5 28/100 частин, за ОСОБА_2 15/100 частин, а 26/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями не зареєстровано за ОСОБА_8 , та 13/100 частин за ОСОБА_9 (а.с.52).

Право власності ОСОБА_1 на 13/100 частин набув на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2016 року (справа №640/10857/16-ц).

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Саме такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц (провадження № 61-8009св18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61-16648св18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Отже, вирішуючи спір щодо визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю за останнім.

Таким чином, висновки суду першої інстанції належним чином вмотивовані, відповідають встановленим судом обставинам справи, які ґрунтуються на наявних у справі доказах, та наведеним нормам матеріального права, і доводами скарги не спростовані. Посилання представника апелянта під час розгляду скарги в суді апеляційної інстанції про те, що позивач вважав, що він користувався спірним майном, яке було для нього придбане його батьком перебуває поза межами підстав розглянутого судом позову та нічим об`єктивно не підтверджено, тому колегія суддів їх відхиляє.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Голубцова Василя Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.