Єдиний унікальний номер 225/4273/19
Номер провадження 22-ц/804/1300/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевська Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Карнаухова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 225/4273/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, третя особа: Бєвалов Олександр Олександрович , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування мора-льної шкоди, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дзе-ржинського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року (суддя першої інстанції Скиба М.М.), -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області), третя особа: Бєвалов О.О. , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги, просив зобов`язати відповідача ГУНП в Донецькій області вибачитись перед позивачем, зобов`язати відповідача спростувати відомості про причетність ОСОБА_1 до вбивства та розбійного нападу, а також спростувати те, що він займається зло-чинною діяльністю. Також просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок розповсюдження завідомо неправдивих свідчень, що порочать честь, гідність і ділову репутацію 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивачем ОСОБА_1 зазначено, що в травні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя старшим слідчим СУ ГУНП України в Донецькій області Бєваловим О.О. в рамках кримінального провадження № 0002605 від 13 листопада 2018 року були надані сфальсифіковані матеріали з метою одержання ухвали суду на проведення незаконного обшуку за місцем мешкання позивача та автомобіля, який належить на правах власності матері позивача.

В результаті цих незаконних дій були отримані ухвали суду на проведення обшуку житла позивача та автомобіля, який йому не належить та не знаходиться в його користуванні.

01 червня 2019 року співробітниками поліції ГУНП України в Донецькій області був про-ведений безрезультатний обшук житла позивача, чим були порушені його конституційні права людини і громадянина. Фактично його безпідставно звинуватили у злочинній діяльності, а саме в причетності до розбійного нападу та вбивства, яке було скоєне більше півроку назад невста-новленою особою в м. Бахмуті, при цьому було вказано, що в ході проведення заходів щодо документування осіб, які можливо причетні до вчинення злочину, був встановлений позивач, оскільки він як приватна особа здійснює скупку та реалізацію золотих виробів.

Посилався на те, що за діями працівників ГУНП в Донецькій області спостерігали сусіди позивача, які знають його як порядну та законослухняну людину, в зв`язку з чим були приниже-ні його честь та гідність, ділова репутація і порушений звичайний уклад життя. Він сильно пе-реживає, хвилюється через те, що його було публічно принижено, в присутності людей, чия думка для нього важлива, зазнав сильне нервове потрясіння, відчував головний біль, підвищен-ня артеріального тиску. Його мати і дружина не знаходять собі спокою, вимушені виправдову-ватися перед знайомими, родичами, доказуючи його непричетність до будь-яких злочинів, оскі-льки знайомі та друзі цікавляться, з якої причини був проведений обшук, що додає додаткових моральних страждань.

Також зазначав, що співробітниками ГУНП України в Донецькій області зібрані недосто-вірні данні, які порочать честь, гідність і його ділову репутацію, фактично звинувачують пози-вача у скоєнні тяжкого злочину. Цими діями йому завдано моральної шкоди. Вона полягає в тому, що відповідач принизив його честь, гідність і ділову репутацію та виразилася в мораль-них стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він був ображений та принижений в присутності інших людей. Вважає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

29 січня 2020 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області у задоволен-ні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції надав безумовну перевагу доводам відповідача та третьої особи. Посилаючись на те, що відмовивши у задоволенні кло-потання про витребування доказів щодо підстав проведення обшуку, суд ухвалив необ`єктивне рішення лише на підставі припущень та чесному слові відповідача та третьої особи про прове-дення обшуку на підставі перевірених матеріалів. Не маючи процесуального статусу по кримі-нальному провадженню, ОСОБА_1 не може ознайомитися з матеріалами справи, які проти нього були зібрані, оскаржити рішення правоохоронних органів, тому що обшук не вказаний серед рішень і дій, які можуть бути оскаржені у досудовому порядку відповідно до ч. 1 ст. 301 КПК України, а в цивільно-правовому порядку також не може захистити свої права, тому, що суд не витребовує заявлені докази по справі. Позивач вважає, що мають місце порушення ст. 13 в поєднанні зі ст. 8 Європейської конвенції прав і основоположних свобод людини, оскільки обшук проведений свавільно і позивач не має ефективних засобів правового захисту, в тому числі і через діяльність суду першої інстанції щодо витребування доказів.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що посилаючись на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати і суду», зокрема на положення ст. ст. 1 - 3 вказаного Закону, суд робить висновок про неможливість дійти висновку про незаконність проведення обшуку. При цьому суд залишив поза увагою ст. 2 даного Закону, де вказано, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними ст. 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених п. 11 ч. 1 цієї статті або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Під час розгляду справи у суді від третьої особи Бєвалова О.О. стало відомо, що ніякого рішення відносно ОСОБА_1 після проведення обшуку не приймалося. На підставі зазначеного заявник вважає, що можливо дійти висновку про незаконність висновку, чого судом першої інстанції зроблено не було.

Скаржник зауважує, що суд першої інстанції наполегливо посилається на постанову Пле-нуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та висновки Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, а також на відповідні положення ЦК, ЦПК, КПК України ігноруючи принципи верховенства права, рівності усіх учасників процесу, змагальності сторін, диспозитивності та з`ясування всіх обставин у справі у відповідності до ч. 3 ст. 2 ЦПК України шляхом неприйнят-тя доводів позивача, обґрунтованих Конституцією України та міжнародним законодавством, яке має імперативне значення над національним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Головне управління національної поліції в Доне-цькій області посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залиши-ти апеляційну скаргу без задоволення.

Третьою особою Бєваловим О.О. письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не пере-шкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ГУНП України в Донецькій області та третя особа Бєвалов О.О. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 10 червня 2020 року відповідач ГУНПУ Країни в Донецькій області та третя особа Бєвалов О.О. отримали 12 травня 2020 року відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с.48 -50, т. 2).

Про причини неявки третя особа Бєвалов О.О. у судове засідання 22 квітня 2020 року не повідомив і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Від представника відповідача ГУНПУ Країни в Донецькій області надійшла заява про слухання справи у його відсутність (т. 2, а.с. 54).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника від-повідача та третьої особи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задово-ленню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховен-ства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і засто-суванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування від-повідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказа-ми, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що при розгляді даної цивільної справи суд не може надавати оцінку достовірності або недостовір-ності інформації здобутої органом досудового розслідування в процесі здійснення процесуаль-них дій по здійсненню досудового розслідування кримінального провадження, в тому числі і тієї, яка стала підставою для звернення до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку. Будь-яких доказів, на підтвердження того, що відповідачем або його посадовими особами, в будь-який інший спосіб було поширено інформацію щодо причетності позивача до вбивства та розбійного нападу, будь-яким особам, окрім слідчого судді, який розг-лядав клопотання про проведення обшуку, та відповідного секретаря судового засідання як до так і під час або після проведення обшуку позивачем не надано. Крім того, суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача вибачитись перед по-зивачем та спростувати відомості про причетність його до вбивства і розбійного нападу зі спро-стуванням інформації, що він займається злочинною діяльністю, оскільки позивачем не дове-дено поширення відповідачем такої інформації, окрім як у зв`язку та у межах необхідних для виконання службовими особами відповідача процесуальних обов`язків зі здійснення досудо-вого розслідування кримінального провадження. З тих же підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди внаслідок розповсюдження завідома неправ-дивих свідчень, що порочать честь, гідність та ділову репутацію.

Окрім того, суд зауважив, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гід-ності, честі та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено ст.ст. 16, 277 ЦК України.

Щодо доводів позивача про незаконність проведення службовими особами відповідача обшуку та відшкодування завданої такими діями моральної шкоди суд дійшов висновку, що втручання у право позивача на недоторканність та повагу до житла було здійснено у відповід-ності до встановленої законом процедури та переслідувало легітимну мету - здійснення розслі-дування кримінального правопорушення. Відшкодування моральної шкоди завданої незакон-ним проведенням обшуку відшкодовується за умови встановлення незаконності такого обшуку вироком або іншим рішенням суду.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що старший слід-чий СУ Головного управління Національної поліції України в Донецькій області Бєвалов О.О. звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з клопотанням про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002605 від 13 листопада 2018 року, за ознаками кримінальних порушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2019 року дозволено провести обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_1 з метою відшукання і вилучення речей та предметів кримінального правопорушення, а саме золотих виробів, які були викрадені з ювелірного салону « Діамант » по АДРЕСА_2 (а.с. 12).

З тексту вказаної ухвали вбачається, що в обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що у ході проведення заходів щодо документування осіб, які можливо причетні до вчинення вказаного кримінального правопорушення, був встановлений ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який на території ринку АДРЕСА_3 , як приватна особа здійснює скупку та реалізацію золотих виробів. Також встановлено, що ОСОБА_1 зберігає вказані ювелірні вироби за місцем свого мешкання. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 може бути причетний до скоєння тяжкого кри-мінального правопорушення, у слідства виникла необхідність у проведенні обшуку квартири за вищевказаною адресою.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на неправомірність дій посадових осіб поліції, позивач просив зобов`язати відповідача ГУНП в Донецькій області вибачитись перед ним, зо-бов`язати спростувати відомості про причетність ОСОБА_1 до вбивства та розбійного нападу, а також спростувати те, що він займається злочинною діяльністю. При цьому в обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що службовими особами відповідача, зокрема слідчим Бєваловим О.О. , в клопотанні про надання дозволу на проведення обшуку, в результаті розгляду якого слідчим суддею було постановлено ухвалу про дозвіл на проведення обшуку від 15 травня 2019 року, було поширено про нього недостовірну інформацію.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне виражен-ня своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Кон-ституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1, 4, 6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої пору-шено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформа-цію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відобра-жені в електронному вигляді.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує осо-бисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена непра-вдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оці-ночним судженням.

Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголо-шувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можли-вим.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з аналізу ст. 277 ЦК України, суд приходить до висновку, що для виникнення права вимоги щодо спростування недостовірної інформації, необхідно встановити факт її по-ширення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у порядку цивільного чи господарського судо-чинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, виснов-ках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповід-них органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стяг-нення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не мо-жуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового харак-теру.

На думку колегії суддів клопотання слідчого СУ ГУ НП України в Донецькій області про проведення обшуку, подане слідчому судді, так само як і ухвала суду, не є джерелами поширення недостовірної інформації про особу, відносно якої вони складаються. Це є процесуальними документами, що складаються уповноваженими на це посадовими особами та розглядаються відповідними органами.

Крім того, судом першої інстанції у відповідності до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, вірно враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/8834/16-ц, стосовно того, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поши-рення недостовірної інформації не передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, однак висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати дета-льну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від ха-рактеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рі-шень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задо-воленні позову.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та на-дали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судо-ве рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони про-порційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задо-волення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 29 січня 2020 року залиши-ти без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 червня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська