Справа № 175/1747/20
Провадження № 2/175/427/20
У Х В А Л А

іменем України

04 червня 2020 року смт. Слобожанське

Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Новік Л.М., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Підгороднянської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Підгороднянської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії. В якій просить суд:

Скасувати рішення Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про затвердження технічної документації щодо поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер. :02:046:0033, розміром 0,2556 га. та :02:046:0034, розміром 0,2425 га.

Скасувати державну реєстрацію речового права на нерухоме майно 32214727 здійсненої 26.06.2019 09:38:03 на об`єкт нерухомого майна 214, земельна ділянка кадастровий номер: :02:046:0033, розміром 0,2556 га. за Підгороднянською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області.

Скасувати державну реєстрацію речового права на нерухоме майно 32215946 здійсненої 26.06.2019 09:38:03 на об`єкт нерухомого майна 214, земельна ділянка кадастровий номер: :02:046:0034, розміром 0,2425 га. за Підгороднянською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області.

Визнати протиправним рішенням Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року №4834-ХХХІХ/УІІ про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення технічної документації щодо передачі земельної ділянки в оренду по фактичному розміщені торговельно-виставочного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,4981 га., та скасувати.

Визнати протиправною бездіяльністю Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо не внесення на розгляд сесії клопотання про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про надання дозволу на розроблення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 0,4981 га.

Зобов`язати Підгородненську міську раду Дніпровського району Дніпропетровської області прийняти рішення про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , дозволу на розроблення землевпорядної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі земельної ділянки в оренду по фактичному розміщені торговельно-виставочного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,4981 га.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15885,60 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Підставою звернення позивача до суду стала відмова відповідачем у наданні дозволу на розроблення технічної документації щодо передачі земельної ділянки в оренду по фактичному розміщенні торгівельно-виставочного комплексу.

Дослідивши позовну заяву з та додані матеріали, приходжу до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 371/957/16-а від 22.01.2019 року сформувала правовий висновок про те, що справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. За правилами п. 1 ч. 2 ст.19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

За змістом положень ст. 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За приписами ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для (…) ведення садівництва (…), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

З аналізу наведених норм убачається, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання. Законодавчі норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до належних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з вищезазначених рішень.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її власність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України, п. 1 ч. ст. 17 КАС України вирішив, що:

положення п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

положення п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі ст. 151 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із заявою для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результатами розгляду якої орган приймає відповідні рішення, зокрема, й про скасування рішення щодо надання відповідного дозволу, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові наголосила, що позивач в своєму позові не порушує питання щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, а заявляє вимоги про визнання протиправним рішення суб`єкту владних повноважень, яке перешкоджає йому в реалізації законодавчо закріпленого права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність. Приватний інтерес позивача на час звернення до суду з цим адміністративним позовом відсутній, і може виникнути лише після реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки (підготовки проектної документації, її затвердження та прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання предметної юрисдикції у подібних справах.

Зокрема, в постанові від 17.10.2018 року по справі №380/624/18 ВП ВС зазначила наступне: Велика Палата Верховного Суду приходить до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки, який не був реалізований внаслідок ухвалення відповідачем рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для подальшої передачі земельної ділянки в оренду. Тобто, спір виник в зв`язку з бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Щодо інших позовних вимог, то вони також стосуються компетенції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності та не мають ознак приватноправових відносин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та той факт, що позивач в своєму позові не порушує питання щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, а виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними діями/бездіяльністю відповідача при вирішенні питання, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції, а тому спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому приходжу до висновку про відмову у відкриття провадження у справі, оскільки позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.19, 186 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Підгороднянської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя Л.М. Новік