Справа № 202/7465/19
Провадження № 2/202/611/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Голобородько О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради відділ обліку проживання фізичних осіб, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання втратившими право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради відділ обліку проживання фізичних осіб, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання втратившими право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1 зазначив, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 . На сьогоднішній день в квартирі зареєстрований він, його син - ОСОБА_4 та відповідачі по справі. Квартира АДРЕСА_1 належить до державного фонду. Відповідачі по справі не мешкають в квартирі з серпня 2015 року та речей в квартирі не мають. Шлюб між його сином та відповідачкою було розірвано. Відповідач ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 після розірвання шлюбу мешкають окремо. Наголошує, що відповідачі не несуть будь-яких витрат по утриманню квартири.

Відповідач ОСОБА_2 , діючи, в тому числі, як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_3 надала відзив на позовну заяву в якому, зазначила, що позов не визнає в повному обсязі. Зазначає, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3 Перебуваючи у шлюбі вони спільно проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу була вимушена з донькою знайти інше житло для тимчасового проживання. Окрім цього, після припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 створив нову сім`ю та проживає у спірній квартирі з іншою жінкою, а тому вона позбавлена можливості повернутися з донькою у вказану квартиру, що свідчить про наявність поважних причин їхнього не проживання. Наголошувала, що їхня донька часто залишається ночувати у спірній квартирі зі своїм батьком та дідусем, має там свої особисті речі та іграшки

Позивач через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та є наймачем зазначеної квартири на підставі рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 20.04.2007 року.

Статтею 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім`ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців.

За правилами ст. 71 ЖК України у справах про визнання наймача або членів сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов`язковим є з`ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 06.10.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2015 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_2 , як на підставу для розірвання шлюбу посилалася на те, що вони з ОСОБА_4 проживають окремо та спільне господарство не ведуть, фактично сімейні відносини припинені з серпня 2015 року.

Відповідно до акту від 27.09.2019 року, складеного ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , посвідченого начальником комунального підприємства Індустріального району Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з серпня 2015 року.

Факт непроживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не заперечується самою відповідачкою - ОСОБА_2 .

У своєму відзиві на позовну заяву вона зазначає, що не проживає за вказаною адресою після розірвання шлюбу.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з серпня 2015 року по теперішній час у квартирі не проживають.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добровільно залишила місце проживання та не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без поважних причин понад шість місяців.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

ОСОБА_3 набула право користування спірною квартирою, як неповнолітня дитина, яка є членом сім`ї наймача.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Сам по собі факт непроживання неповнолітньої у цій квартирі з серпня 2015 року не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 (2006 року народження) та до теперішнього часу повноліття не досягла, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її непроживання у спірній квартирі, оскільки в силу свого віку вона не може самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, неповнолітня набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Отже, виходячи з положень ст. 71, 72 ЖК України відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірною квартирою та позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 259, 263-265, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради відділ обліку проживання фізичних осіб, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання втратившими право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Роз`яснити, що відповідно до п. 3 розділ ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 354 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: Г.В. Бєсєда