ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1196/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" травня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Заставенко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Долі М.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім позивача зареєстрована також і її дочка ОСОБА_2 . Однак вона ще у 90-х роках вийшла заміж за громадянина Німеччини, створила там сім"ю, має дочку ОСОБА_3 , 2014 р.н., проживає у м. Берлін. Самостійно подати заяви про зняття її з реєстрації за вказаною адресою вона не може, оскільки проживає за кордом та утримує малолітню доньку, а тому немає змоги приїхати до України. Відповідач, будучи зареєстрованою у вказаній квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника, на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 128.08.2019 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 16.12.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач у належній їй квартирі не проживає з 1994 року, не приймає участі в оплаті за житлово-комунальні послуги, перешкод у користуванні квартирою їй не чинили.

Відповідач у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву до суду не подала, про причини неявки суду не повідомила, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 являється позивач - ОСОБА_1 , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1 від 01.09.2009 року. (а. с. 8).

Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», в спірній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач, відповідач в квартирі не проживає з 1994 року, тобто більше року, її особистих речей в квартирі немає, заходів щодо утримання квартири вона не проводить.

З наданих до суду копій документів вбачається, що 1996 року в м. Берлін відповідач зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини та змінила прізвище на ОСОБА_2 , з травня 2007 року має місце реєстрації у м. Берлін, у 2014 році у м. Берлін у неї народилася донька ОСОБА_3 , у зв"язку з чим з 01.04.2018 року по 31.03.2019 року відповідачу призначена допомога у Центрі зайнятості Берліну для забезпечення засобів до життя (а. с. 9, 11, 13, 15).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона являється сусідкою позивача близьк десяти років. Знає, що у неї є дочка, яка проживає за кордоном, у неї там сім"я, останні три роки вона її не бачила.

Таким чином судом встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованою у квартирі, що належить позивачу, не проживає в ній більше року, добровільно залишила квартиру та проживає за кордоном, що перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Як зазначає ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом..

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що відповідач більше року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є правомірними, а отже такими, що підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 81, 141, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: М.О. Заставенко