Ухвала

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 586/764/17

провадження № 61-8449ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області,

відповідачі: Середино-Будська міська рада Сумської області, ОСОБА_1 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року у складі судді Темірова Ч. М. та постанову Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року у складі колегії судді: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року заступник керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області звернувся до суду із позовом до Середино-Будської міської ради Сумської області, ОСОБА_1 про скасування рішення міської ради та повернення земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що пунктом 2 рішення 5 сесії 7 скликання Середино-Будської міської ради від 24 березня 2016 року надано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :11:000:0131, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на вказану земельну ділянку. Відповідно до інформації Середино-Будської міської ради від 06 липня 2017 року № 02-13/836 вих-17 детальні плани та плани зонування території м. Середина-Буда не розроблялися та не затверджувалися, а тому ОСОБА_1 протиправно надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на АДРЕСА_1 , оскільки законом забороняється передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність або користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території. Підстави свого звернення до суду із позовом прокурор обґрунтував необхідністю захисту інтересів держави, які порушені у результаті протиправних дій Середино-Будської міської ради Сумської області. Порушення інтересів держави полягає у протиправному набутті фізичною особою прав на земельну ділянку комунальної форми власності всупереч вимогам закону.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Середино-Будської міської ради від 24 березня 2016 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства та передачу земельних ділянок у власність» у частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :11:000:0131 площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; зобов`язати ОСОБА_1 повернути Середино-Будській міській раді земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 :11:000:0131 площею 0,2500 га та вартістю 157 771,65 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Середино-Будського районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року, позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Середино-Будської міської ради Сумської області від 24 березня 2016 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства та передачу земельних ділянок у власність» у частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, кадастровий номер :11:000:0131, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Середино-Будській міській раді земельну ділянку, кадастровий номер :11:000:0131, площею 0,2500 га та вартістю 157 771,65 грн, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

25 травня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 25 травня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди не урахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 905/3280/16, а також у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 916/187/15-г.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами установлено, що рішенням Середино-Будської міської ради від 17 серпня 2010 року затверджено розроблений та діючий генеральний план забудови с. Свердлове та с. Красний Прогрес.

16 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Середино-Будської міської ради із заявою про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Середино-Будської міської ради від 24 березня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 . Передано ОСОБА_1 у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,2500 га кадастровий номер :11:000:0131 та для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0760 га кадастровий номер :11:000:0132, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

29 квітня 2016 року ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,2500 га кадастровий номер :11:000:0131.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Статтею 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно зі статтею 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Отже, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення) планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення) план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

За правилом частини першої статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення) детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Аналіз наведених положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновку, що план зонування території та детальний план є окремими видами містобудівної документації, які повинні відповідати генеральному плану населеного пункту.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, зробленим у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-1533св18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що міською радою передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства за відсутності плану зонування та детального плану, правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки законодавство, чинне на момент виникнення спірних правовідносин, забороняло передачу (надання) земельної ділянок із земель комунальної власності у власність фізичної особи для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території.

Посилання заявника у касаційній скарзі на положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якою у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків, зокрема, розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону, є безпідставними, з огляду на те, що вказана норма у цій редакції набрала чинності 01 квітня 2018 року, тобто не була чинною на момент прийняття міською радою оспорюваногорішення.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на правові висновки, зроблені Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 916/187/15-г та Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 905/3280/16 з огляду на таке.

Так, у вказаних постановах зроблено висновок про те, що позов, предметом якого є визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок.

Разом з цим, у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від вказаного правового висновку, зазначивши, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу (позивача) не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення. Розгляд позову про визнання рішення ради недійсним без заявлення вимоги про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі зазначеного рішення щодо права володіння (користування) земельною ділянкою, вплине на законність таких документів та відновить порушені права для користувачів спірної земельної ділянки.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи те, що заявник у касаційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду, тому відсутні підстави вважати, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 18 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 22 квітня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Сумській області до Середино-Будської міської ради Сумської області та ОСОБА_1 про скасування рішення міської ради та повернення земельної ділянкивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик