Справа № 309/1235/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 10 березня 2020 року ухваленого головуючим суддею Кемінь В.Д. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) подало вказаний позов до суду посилаючись на те, що 06 квітня 2012 року відповідач звернувся до нього з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від цієї ж дати. Ця заява, за твердженням позивача, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між Банком і відповідачем Договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Відповідно до умов ст. 207, 634, 638, 639 та 642 Цивільного кодексу України, Банк вважає, що підписанням вказаної заяви доводиться укладення між сторонами договору в письмовій формі та ознайомлення відповідача з його умовами. На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначив, що відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, а тому з посиланням на умови Договору та статті 509, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 617, 629, 1050, 1054 Цивільного кодексу просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість станом на 02.04.2018 в сумі 39 447,71 грн. В підтвердження обставин, на які позивач посилався, як на підставу для задоволення позову, ним додано до позовної заяви письмові докази: розрахунок заборгованості, копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг.

Рішенням Хустського районного суду від 10 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 39 447,71 грн. та 1762 грн. судового збору.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, апелянт просить скасувати рішення місцевого суду та відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитний договір між апелянтом та позивачем не було укладено у встановленому законом порядку. Суд протиправно проігнорував висновки у рішенні ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Позивачем не надано всіх складових частину кредитного договору. Вказує на пропуск позивачем строків позовної давності.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу про відхилення скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції. При цьому зазначає, що відповідач підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становлять між сторонами укладений Договір про надання банківських послуг. Оскільки між сторонами укладено договір банківського обслуговування в письмовій формі, а тому, відповідач зобов`язаний виконувати взяті на себе зобов`язання. Протягом дії договору відповідач здійснював сплату щомісячних платежів по кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин. Наявна в матеріалах справи виписка з карткового рахунку та розрахунку заборгованості, є належними та допустимими доказами у справі. Оскільки строк дії банківської картки, що надана відповідачу значиться по останній день місяця, яким є 11.2016 року, то банк у межах строку позовної давності звернувся у суд з позовом до відповідача, 25.04.2018 року. У рішенні суду було надано правову оцінку всім доводам відповідача та наведено правову позицію щодо заявлених заперечень з проаналізуванням всіх обставин справи. А тому, рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, позивачем була подана «Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 06 квітня 2012 року підписав ОСОБА_1 (а.с.10). У тексті даної заяви зазначено, що відповідач погодився, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг.

Отже, вказаною заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг.

Також до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.12-26) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Унівесральна» (а.с.11). Інших якихось письмових доказів, які б могли стосуватися укладення кредитного договору, матеріали справи не містять.

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 02.04.2018р. складала 39 447,71 грн., з яких: 5016,58 грн. - заборгованість за кредитом, 1298,31 грн. - відсотки, 30 778,17 грн. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована складова), 1854,65 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-9).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання полягає у приєднанні другої сторони до запропонованого договору в цілому, а його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно заяви-анкети, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, є складовими кредитного договору. Водночас, банком не надано доказів, що саме долучені ним витяги з Тарифів та з Умов та Правил діяли на момент укладення кредитного договору, позаяк такі не підписані позичальником. При цьому позивачем взагалі не долучено Пам`ятки клієнта, яка є складовою кредитного договору згідно заяви-анкети.

Також слід звернути увагу на те, що в Анкеті-заяві стоїть відмітка про бажання ОСОБА_1 оформити на своє ім`я Пенсійної картки, а не кредитки «Універсальна», у зв`язку з чим слід критично оцінити як доказ наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». При цьому у самій Анкеті-заяві не вказано ні розмір кредитного ліміту, ні інші істотні умови кредитного договору зокрема розмір відсотків.

Отже, надані позивачем до суду першої інстанції докази не дають можливості встановити усі істотні умови кредитного договору.

Крім того, колегія враховує також наступне.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання апелянта на Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить всіх істотних умов, необхідних для договорів кредиту за якими сторони досягли згоди, зокрема - строків повернення кредиту, порядку та форми сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку 06 квітня 2012 року підписав ОСОБА_1 , зазначено що договір про надання банківських послуг складається з цієї заяви, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами. Оскільки відсутні три з чотирьох складових договору, колегія суддів вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження всіх істотних умов укладення кредитного договору, а тому вимоги банку про стягнення відсотків, пені та штрафу є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позаяк фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд погоджується в цій частині вимог із висновком суду першої інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності розміру заборгованості по тілу кредиту у сумі 5016,58 грн., з посиланням на незрозумілість розрахунку заборгованості, оскільки вказана обставина крім розрахунку заборгованості підтверджується також і випискою з рахунку ОСОБА_1 (а.с.104-106), правильність якого апелянтом жодним чином не спростована.

Посилання апелянта на порушення процесуального порядку подання даного доказу до суду є недоречним, оскільки даний доказ долучено позивачем до відповіді на відзив саме з метою спростування обставин наведених відповідачем у відзиві, і до відповіді на відзив долучено докази надсилання її на адресу відповідача (а.с.119). Отже, всі посилання апелянта на порушення приписів ст. 83 ЦПК України є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності, то слід зазначити, що з виписки з рахунку ОСОБА_1 вбачається, що такий користувався картою ще в грудні 2015 року, і оскільки позов банком подано до суду у травні 2018 року, то строк позовної давності до вимог про повернення тіла кредиту не пропущено.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що позовні вимоги банку є обґрунтованими лиш в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5016,58 грн., а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивачем пред`явлено позов на загальну суму 39 447,71 грн., апеляційним судом задоволені такі вимоги на суму 5016,58 грн., що становить 12,72% від пред`явлених вимог.

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн., а за подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено 2643 грн., тобто загальний розмір судових витрат у справі становить 4405 грн. Оскільки на відповідача слід покласти лише 12,72 % судових витрат, що становить 560,31 грн., то йому слід компенсувати за рахунок позивача 2082,69 грн (2643 - 560,31) судового збору.

Керуючись ст.ст.141, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду від 10 березня 2020 року, змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5016,58 (п`ять тисяч шістнадцять гривень, 58 коп.), з яких: 5016,58 грн. - тіло кредиту.

У задоволенні решти вимог банку, відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2082,69 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: