Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/2101/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

секретаря судового засідання Романової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Уманської районної державної адміністрації Черкаської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру стягуваних аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про те, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 вони з 04 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.11.2010 року.

Від цього шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зараз проживає з нею та перебуває на повному її утриманні.

Спорів під час розлучення стосовно місця проживання дитини між сторонами не виникало, відповідач не заперечував щоб дитина проживала з нею в АДРЕСА_1 .

За рішенням Уманського міськрайонного суду від 26 листопада 2010 року (справа № 2-2722-2010) з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання їх сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.11.2010 року і до його повноліття.

Виконавчий лист від 26 листопада 2010 року № 2-2722 по стягненню з відповідача аліментів знаходиться на примусовому виконанні по місцю реєстрації відповідача - у Тальнівському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Проте, після розірвання шлюбу, відповідач перестав піклуватися про їх спільну дитину та відмовився надавати матеріальну допомогу на її утримання, переклавши ці обов`язки на неї. Аліменти свідомо не платить, що підтверджується довідкою виконавчої служби щодо розрахунку заборгованості. Так, станом на 01 лютого 2017 року він має заборгованість у розмірі 39449,39 грн.

З моменту їх з відповідачем розлучення останній життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її виховання. На цей час дитині вже більше одинадцяти років, син фактично не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки за весь час майже жодного разу його не бачив.

Відповідач ОСОБА_2 ніяким чином не тільки не виявляє до їх дитини своєї батьківської уваги та піклування, а навпаки - ухиляється від надання їй будь-якої допомоги, в тому числі і матеріальної. Тому всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні.

Відсутність будь-яких батьківських проявів і турботи до їх дитини з боку відповідача ОСОБА_2 підтверджується довідками школи, у якій навчається син, а також свідченням людей, які знають їх сім`ю.

У зв`язку з такою поведінкою відповідача вона була змушена звертатися до Органу опіки Уманської РДА, працівниками якої було проведено перевірку за місцем її проживання та було встановлено, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків та не займається вихованням їх дитини.

16 березня 2017 року Орган опіки та піклування Уманської РДА надав їй висновок щодо порушення клопотання про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх сина ОСОБА_3 , яким також було встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не бере участі у вихованні, навчанні та утриманні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток.

Зазначені вище факти, як кожен окремо, так і всі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, як свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Оскільки ОСОБА_2 майже сім років не проживає з дитиною та без будь-яких поважних причин не бере участі у її вихованні та утриманні, не виявляє до неї батьківської уваги і турботи, вважає за можливе просити суд про позбавлення його батьківських прав.

Крім того, з урахуванням істотних змін, що сталися соціальному забезпеченні населення через кризові явища в економіці країни вважає, що присуджені судом аліменти у розмірі 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та враховуючи свідоме ухилення відповідачем від їх сплати, їй стає дедалі важче самотужки утримувати їх з відповідачем дитину. У зв`язку з цим змушена також просити суд про збільшення розміру стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 гривень на місяць.

Збільшення розміру стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі вважає також доцільним і тому, що відповідач неодноразово пояснював державному виконавцю свою заборгованість по аліментам нерегулярним і мінливим доходом.

Просить суд ухвалити рішення, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ятранівка Уманського району Черкаської області, громадянина України, батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Збільшити розмір стягуваних з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ятранівка Уманського району Черкаської області, аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 1000,00 грн. на місяць.

Стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд позов задоволити. В подальшому в судові засідання не з`являлася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Верещак П.М. в судове засідання не з`явилися, на адресу суду подали письмову заяву, у якій просять суд справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги не визнають та заперечують проти їх задоволення.

На виконання ухвали про призначення підготовчого засідання, відповідач направив до суду відзив, у якому зазначив про те, що факти, викладені у позові, не відповідають дійсності та спростовуються тим, що з січня 2011 року до вересня 2012 року, одразу після надходження виконавчого документу, із його заробітної плати відраховувалися аліменти, у розмірі встановленому судом. Після звільнення з роботи, відрахування були припинені, про що, у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на той час, посадові особи мали б повідомити про причину припинення виплат. Державний виконавець повинен був обчислити розмір виниклої заборгованості та відповідний розрахунок направити стягувачу та боржнику. Такого розрахунку відповідач не отримував, але в подальшому дізнався, що за період з липня 2013 року по серпень 2017 року аліменти з нього не утримувалися, але нараховувалися, при тому, що з липня 2013 року і до теперішнього часу він працює водієм ФОП « ОСОБА_5 » на постійному місці, а отже має можливість сплачувати аліменти згідно рішення суду. Також вважає, що будь-яких доказів щодо невиконання ним своїх батьківських обов`язків надано не було. Зазначає, що впродовж такого тривалого проміжку часу, з липня 2013 року по серпень 2017 року, позивач не зверталася ні до нього, ні до виконавчої служби з приводу несплати аліментів, тому припускає, що робила це навмисно, щоб у неї була підстава позбавити його батьківських прав саме по цій причині. Він же, отримавши ухвалу про відкриття провадження у цій справі та копію позовної заяви, одразу звернувся до виконавчої служби для з`ясування підстав виникнення та розміру заборгованості, що також є підтвердженням його бажання брати участь у житті дитини. На адресу позивача також був направлений лист з аналогічною вимогою. На його думку, це не тільки спростовує його винність по несплаті аліментів, але і підтверджує зловживання позивачем своїми правами. Він неодноразово намагався поспілкуватися з сином, але позивач постійно перешкоджала їх зустрічам, бурхливо реагувала, тому він не хотів загострювати стосунки і психологічно травмувати дитину, тому після отримання цієї позовної заяви, він звернувся ще і до органу опіки та піклування, з метою встановлення графіку зустрічей з сином. У 2017 року позивач ОСОБА_1 уже зверталася до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості по аліментам і пені за несплати цих коштів. рішенням суду з нього стягнуто неустойку за несплату аліментів, та у рішенні суду вказано, що він частково погодився із наявністю у нього заборгованості, що свідчить про усвідомлення ним відповідальності щодо виконання обов`язку по утриманню сина. Згідно постанови державного виконавця від 22.12.2017 року з нього на користь позивача стягується 50 % його заробітку, із яких - 1/4 частина поточного нарахування, а 1/4 частина - загальна сума боргу. Він, зі свого боку, не звертається до суду з позовом про зменшення стягуваних з нього аліментів, при тому, що на його утриманні є ще одна малолітня дитина та дружина. Позивач в підтвердження позовних вимог надає акт обстеження від 07.02.2016 року, який він вважає, має бути оцінений критично, оскільки втратив свою актуальність. Також посилання на покази свідків, які не проживають постійно разом з позивачем, але якимось чином їм відомо, що він не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини. На його думку, письмові пояснення долучені до позовної заяви не можуть бути доказами, оскільки ні самі пояснення, ні підписи осіб під поясненнями не засвідчені уповноваженими органами чи особами, а походження таких пояснень залишається невідомим. Вважає, що висновок органу опіки від 16.03.2017 року було надано в результаті суб`єктивного, неповного, одностороннього дослідження обставин та доказів, які спростовують обставини справи та вводять в оману як сам Орган опіки та піклування, так і суд. Крім того, ні орган опіки, ні позивач, не врахували його бажання залишитися батьком сина і приймати участь у його вихованні та утриманні. Вважає, позов необґрунтованим та безпідставним, тому просить суд відмовити у його задоволенні.

Свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначили про те, що позивач по справі проживає без чоловіка разом з сином. Вони іноді приходять до позивача, але жодного разу, коли приходили до неї, відповідача по справі не бачили.

Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили бажання ОСОБА_2 бачитися з сином, піклуватися про нього, приймати участь у його житті і вихованні.

Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом достовірно встановлено про те, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Текучанською сільською радою Уманського району Черкаської області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: батьком - ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_11 , актовий запис № 5.

Шлюб між позивачем та відповідачем, який був зареєстрований 04 вересня 2004 року у Текучанській сільській раді Уманського району Черкаської області за актовим записом № 3, був розірваний рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2010 року.

Згідно довідки Тальнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 14.02.2017 року № 165, наявне виконавче провадження щодо стягнення з відповідача - ОСОБА_2 батька дитини, на користь позивача - ОСОБА_1 , матері дитини, аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки-розрахунку Тальнівського районного відділу Державної виконавчої служби від 01.01.2020 року заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем становить 13228 грн.

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 частини 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послався на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина, однак відповідного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача до суду не надав.

Суд, врахувавши позицію представника органу опіки і піклування, яка погодилася з тим, що в їх висновку № 3-10-2017 від 16.03.2017 року не враховано думку відповідача та прийнято без його участі і в суді представник свого клопотання не підтримав.

Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки вони не найшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а також до пояснень свідків, які зазначали, що разом з позивачем не проживають, але лише іноді приходять до неї.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у цьому випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у цьому випадку є не доцільним.

Зважаючи на вищевказане, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків та веде аморальний спосіб життя, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Враховуючи вимоги ст. 182 СК України щодо обставин, які обов`язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та встановленням розміру стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 1000 гривень, щомісячно, до повноліття дитини.

Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як з`ясовано, розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання їхньої спільної з позивачем дитини визначено судом у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за можливе визначити розмір стягуваних з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, а саме 1000 гривень, щомісяця, що буде ґрунтуватися на положеннях Сімейного кодексу України, відповідати інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 640,00 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, та на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 164-167, 180-182, 192 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 5-13, 76-81, 89, 141, 142, 211, 258, 259, 265, 272 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Збільшити розмір стягуваних з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ятранвівка Уманського району Черкаської області, аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня вступу рішення суду в законну силу і до досягнення дитиною повноліття.

Відкликати виконавчий лист по справі № 2-2722-2010 від 26 листопада 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Черкаського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

Суддя: А. Б. Коваль