Постанова

Іменем України

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 470/29/18

провадження № 61-42875св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Березнегуватська селищна рада, Березнегуватська районна державна адміністрація Миколаївської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року в складі судді Лусти С. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року в складі колегії суддів: Лисенка П. П., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , а вона та її мати залишилися спадкоємцями першої черги за законом. Мати фактично прийняла спадщину вступивши в управління спадковим майном, а саме житловим будинком, однак спадкових прав не оформила. Після смерті матері вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок та дізналася, що батько мав право на земельну частку (пай) у колективному сільськогосподарському підприємстві імені Кірова (далі - КСП ім. Кірова) Березнегуватського району Миколаївської області, оскільки на час розпаювання землі та одержання державного акта про право колективної власності на землю був пенсіонером вказаного господарства, однак його не було включено до списку членів КСП ім. Кірова і сертифікат на право на земельну частку (пай) йому видано не було. Правонаступника колгоспу ім. Кірова - КСП ім. Кірова, ліквідовано, а на її звернення до державних органів щодо визнання за померлим батьком права на земельну частку (пай) та виділення земельної ділянки надано роз`яснення про необхідність звернення до суду для визнання за нею права на земельну частку (пай).

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай), право на яку мав її померлий батько ОСОБА_2 , після смерті матері ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті батька, але не оформила своїх спадкових прав.

28 лютого 2018 року ухвалою суду до участі у справі, як співвідповідачів, залучено Березнегуватську селищну раду та Березнегуватську районну державну адміністрацію Миколаївської області.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надані належні та допустимі докази того, що батька позивача помилково не було включено до списку, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Разом з тим, суд виходив з того, що за життя батько позивача не звертався до КСП ім. Кірова, Березнегуватської районної ради народних депутатів чи з позовом до суду з вимогами про внесення його до такого списку. Після його смерті, його дружина ОСОБА_3 також не вживала дій для визначення причин невнесення прізвища чоловіка до списку та внесення, за наявності для такого підстав, змін до списку - додатку до державного акта на право колективної власності на землю. Крім цього, оскільки ОСОБА_2 не набув у встановленому законом порядку права на земельну частку (пай), воно не може бути успадковане після його смерті спадкоємцями.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що при вирішенні даної справи судом правильно встановлено фактичні обставини справи, застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену Цивільно процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) та ухвалене справедливе рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що заявником надані докази того, що її батько був членом КСП ім. Кірова, державний акт про право колективної власності на землю видано 25 листопада 1995 року, а батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- не надали належну оцінку доводам заявника про те, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті;

- не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 фактично продовжувала проживати у будинку, тобто вступила у володіння спадковим майном, а отже - фактично прийняла спадщину після смерті батька позивача.

Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Березнегуватської селищної ради Миколаївської області та Березнегуватської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року; витребувано матеріали справи № 470/29/18 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2018 року матеріали справи № 470/29/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1032/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 470/29/18 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що батько позивача - ОСОБА_2 , дійсно працював у колгоспі ім. Кірова з 1980 року по 1989 рік і був на той час його членом.

За час свого існування, зазначений колгосп пройшов декілька реорганізацій: перше його перетворення з колгоспу ім. Кірова у КСП ім. Кірова відбулося відповідно до розпорядження Березнегуватської районної ради народних депутатів від 15 листопада 1995 року № 22, а друге й останнє - з КСП ім. Кірова в СТОВ «Степ» - 03 лютого 1998 року, діяльність якого була припинена 22 вересня 2004 року, про що свідчить довідка сектору державної реєстрації Березнегуватської районної державної адміністрації від 18 січня 2018 року № 3.

Державний акт на право колективної власності на землю серії МК № 18 КСП ім. Кірова було видано 25 листопада 1995 року на підставі рішення Березнегуватської ради народних депутатів від 17 жовтня 1995 року № 3.

Безпосереднє ж паювання землі відбулося у 1996 році на підставі списку колгоспників КСП ім. Кірова, які мають право на земельну частку (пай) складеного станом на 28 травня 1996 року, до якого спадкодавець включений не був. Такий список додається до державного акта і є його невід`ємною частиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_2 помер, тобто після того, як колгоспу було видано відповідний державний акт на право колективної власності на землю, питання про його право на земельну частку не піднімав і не вимагав видачі йому земельної ділянки.

Після його смерті відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок, який шляхом вступу в управління - успадкувала його дружина, яка за життя не оформила своїх спадкових прав, як і не стала вимагати земельної ділянки від КСП ім. Кірова, право на яку, за твердженням позивача, мав батько.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла й мати позивача - ОСОБА_3 . Єдиною спадкоємицею майна якої, була позивач по справі.

Згідно з копією спадкової справи № 82/2007, зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 134 убачається, що позивач прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 , подавши 26 жовтня 2007 року відповідну заяву до нотаріуса та отримавши свідоцтво про права власності на спадкове майно. У зв`язку з цим, 16 серпня 2008 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) в КСП «Червона зірка» та - 18 липня 2017 року свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок розташований у селі Червонопілля Березнегуватського району Миколаївської області.

Земельної ділянки із земель КСП ім. Кірова ні у власності батька позивача, ні у власності її матері не було, а відповідно, позивач і не могла, без встановлення права ОСОБА_2 , а після його смерті - ОСОБА_3 на землю, входити до складу спадщини.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) або сертифікат було втрачено.

При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що у ОСОБА_2 відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) у КСП ім. Кірова, а доказів належності ОСОБА_2 на час смерті права на земельну частку (пай) у колективній власності на землю позивачем не надано, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування права власності на вказаний пай.

Державний акт на право колективної власності на землю серії МК № 18 КСП ім. Кірова було видано 25 листопада 1995 року на підставі рішення Березнегуватської ради народних депутатів від 17 жовтня 1995 року № 3, а ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто ОСОБА_2 за життя не оскаржував та, відповідно, питання про виділення йому земельної частки (паю) і видачу правовстановлюючих документів, які б підтверджували наявність у його права на земельну частку (пай), за його життя не вирішувалося.

Разом з тим, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок, який шляхом вступу в управління - успадкувала його дружина - ОСОБА_3 , яка за життя не оформила своїх спадкових прав, як і не стала піднімати питання про виділення їй земельної ділянки від КСП ім. Кірова, право на яку, за твердженням позивача, мав ОСОБА_2 .

За таких обставин, є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки позивачем не надано доказів про те, що ОСОБА_2 , а після його смерті, його дружина - ОСОБА_3 , як спадкодавці набули таке право за життя.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що батька помилково не було включено до списку, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, також не надано доказів того, що ОСОБА_2 , а після його смерті, його дружина - ОСОБА_3 , зверталися до КСП ім. Кірова, Березнегуватської районної ради народних депутатів чи з позовом до суду з вимогами про внесення ОСОБА_2 , а після його смерті, його дружини - ОСОБА_3 ,до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай), правильними є висновки судів про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 , а після його смерті, його дружина - ОСОБА_3 не виявили бажання отримати земельну частку (пай) і використати своє право на включення їх до списку членів КСП ім. Кірова, що є додатком до державного акта.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик