Справа № 126/3417/17
Провадження № 22-ц/801/1012/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол В. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 рокуСправа № 126/3417/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року, постановлене у складі судді Гуцола В.І., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02 вересня 2004 року позивач розірвала шлюб з ОСОБА_3 , а відповідач розірвав свій шлюб 20.11.1998 року. 3 10 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, спільно вирішували питання, мали спільні грошові кошти, плани на майбутнє, на ведення спільного господарства.

З 20 жовтня 2004 року по 29 жовтня 2004 року вони разом відпочивали у санаторії «Моршин», а також були у санаторії «Медобори» с. Конопківка Тернопільської області з 20.07.2007 року по 31.07.2007 року, так як з вересня 2004 року уже проживали разом.

За час спільного життя вони все робили спільно: купили будинок, придбавали транспортні засоби, вели домашнє господарство, отримували кредити та їх погашали, здійснювали ремонтні, будівельні роботи біля будинку та мали спільний бюджет з отриманих пенсій та доходів

В період спільного проживання сторонами придбано житловий будинок по АДРЕСА_1 . До літньої кухні, 1975 року забудови, що біля будинку, вони прибудували веранду та побудували гараж.

На підставі наведеного та з урахуванням уточненої позовної заяви ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2004 року по листопад 2017 року та визнати майно спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , визнати за позивачем право власності в натурі на 1/2 частки майна у спільній сумісній власності, що розташовано в АДРЕСА_1 .

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що за спільні кошти вони надбали будь-яке рухоме чи нерухоме майно для спільного використання, тобто сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене без належного з`ясування усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

У апеляційній скарзі позивачем зазначено, що суд першої інстанції не врахував того, що 17 грудня 2005 року між сторонами було укладено договір за змістом якого усе майно сторін після підписання цього договору, яке у майбутньому буде придбано чи побудовано спільно або окремо один від одного буде вважатись спільною сумісною власністю у рівних частках.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем на апеляційну скаргу подано відзив у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, при цьому у поданому відзиві просив розгляд справи провести у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено і сторонами не заперечується, що в період з 20.10.2004 року по 29.10.2004 року вони відпочивали у санаторії «Моршин» та у санаторії «Медобори» с. Конопківка Тернопільської області з 20.07.2007 року по 31.07.2007 року, а також сторони проводили разом відпочинок та відповідні святкування зі своїми знайомими і друзями.

Звернувшись в суд із позовом, ОСОБА_1 заявлено вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року по справі № 303//2865/17 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем у період із жовтня 2004 по листопад 2017 року позивач надала лише фотографії, санаторно-курортні книжки і зроблено посилання на показання свідків, які не можуть вважатися беззаперечливими доказами заявлених вимог.

Доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю позивач не надала.

З матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_2 у період з 2003 року по 2015 рік працював на різних посадах у Державній насіннєвій інспекції та був зареєстрований у місті Києві, що підтверджується ксерокопією трудової книжки та паспорту громадянина України, і як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву, що у вказаний період він фактично постійно проживав у м. Києві.

Як видно із договору купівлі-продажу від 26 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Полуденко М.Ф., ОСОБА_2 придбав житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою виконавчого комітету Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області, ОСОБА_2 з 01 січня 2015 року проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, а з 15 листопада 2017 року зареєстрований за вказаною адресою.

Із виписки із погосподарської книги №6 с. Осіївка за 2016-2020 роки особовий рахунок № НОМЕР_1 видно, що головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 . Відомостей щодо реєстрації чи проживання інших осіб за вказаною адресою, виписка із погосподарської книги не містить.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що один лише факт періодичного спільного проживання, відпочинку, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний будинок із господарськими спорудами) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Отже, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірного будинку та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що 17 грудня 2005 року між сторонами було укладено договір за змістом якого усе майно сторін після підписання цього договору яке у майбутньому буде придбано чи побудовано спільно або окремо один від одного буде вважатись спільною сумісною власністю у рівних частках, то вказані доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно із ст. 94 Сімейного кодексу України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Як слідує з матеріалів справи договір від 17 грудня 2005 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що суперечить змісту положень Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже вказаний договір укладений між сторонами 17 грудня 2005 року є нікчемним в силу вимог закону, а відтак жодних правових наслідків не має та на спірні правовідносин не впливає, до того ж у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує факт укладення ним вказаного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову без належного встановлення обставин справи зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

С.К. Медвецький