Справа № 618/353/20
Провадження № 2/618/98/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Дворічанський районний суд Харківської області в складі головуючого - судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання - Рябенко Л. В., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в смт Дворічна у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2006 року він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В вищезазначеному домоволодінні зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - колишня дружина та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - не родичка, які фактично там не проживають більше шести років. Факт їхньої реєстрації в домоволодінні позивача складає певні незручності та додаткові фінансові витрати, у зв`язку з чим позивач просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву, в якій просила судове засідання провести за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши при цьому, що не має можливості зареєструвати своїх неповнолітніх дітей за місцем свого фактичного проживання.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дворічанського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 702, ОСОБА_3 ПРОДАВ , а ОСОБА_1 КУПИВ цілий житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 529 від 17 березня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Дворічанської селищної ради Дворічанського району Харківської області, відповідачі у справі: колишня дружина позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не родичка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до депутатського акту обстеження від 17 березня 2020 року, в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані, але фактично не проживають протягом шести років.

В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

При цьому частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Позивач є власником майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу ст. 391 ЦК України, як власник майна ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 не є власником майна, бажання використовувати його для проживання не має.

Згідно Постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування.

Суд вважає, що реєстрація відповідачки з дитиною у будинку, який належить позивачеві, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідачка з дитиною не є членами сім`ї позивача, відповідачка не бажає користуватися спірною квартирою, то суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 258, 263-265, 268, 280-289, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов