Справа № 211/3861/17
Провадження № 2/211/56/20
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2020 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Ткаченко С.В.

при секретарі Польчик Л.В.

за участі позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Мачихина Ю.М., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Примакова К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням договору, -

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням договору. В обґрунтування позову зазначила, що 10 січня 2007 року між нею та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку що розташований по АДРЕСА_1 з відстрочкою платежу. Нею було сплачено завдаток у сумі 1 500 грн. (300 доларів США) 05 січня 2007 року та 15 150 грн. (3 000 доларів США) 10 січня 2007 року. По договору строком до квітня місяця 2007 року продавці повинні булі підготувати всі документи і належним чином оформити договір купівлі-продажу у нотаріуса. Але до теперішнього часу свої зобов`язання не виконали.

У даний час відповідач ОСОБА_2 відмовляється від продажу будинку. Вона зверталася з претензією до відповідача та наполягала на добровільному поверненні отриманих ним сум завдатку . У відповідь відповідач підтвердив своє бажання продати будинок, просив почекати оформлення документів.

У травні 2013 року відповідач звернувся до райвідділу міліції з заявою, у якій він звинуватив позивача у шахрайських діях стосовно саме предмету договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . В ході проведення досудового розслідування ОСОБА_2 підтвердив отримання грошових коштів у якості задатку. Кримінальне провадження було закрито постановою слідчого.

Після того, як кримінальне провадження було закрито, позивач надала відповідачу останній строк для повернення грошей - січень 2014 року. Відповідач гроші не повернув.

У добровільному порядку відповідач не бажає їй повернути отриману ним від неї суму завдатку і додаткову суму в розмірі завдатку. Тому в захист своїх прав вона змушена була звернутися до суду.

20 квітня 2015 року вона звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь суми завдатку. 09 березня 2016 року було винесене заочне рішення, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс в сумі 15 150 гривень та судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Після отримання рішення суду позивач звернулася до начальника Довгинцівського ВДВС м. Кривий Ріг з заявою про прийняття на примусове виконання виконавчого листа. Але до теперішнього часу не було жодних виплат по виконавчому листу.

До цих пір ОСОБА_2 не виконав і своїх зобов`язань по договору купівлі-продажу з відстрочкою платежу будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

З січня 2007 року ОСОБА_2 користувався коштами, які отримав від позивача у вигляді задатку у розмірі 3 300 доларів США (еквівалент 16 650 грн), розпоряджався ними на власний розсуд. У зв`язку з тим, що зобов`язання по договору не виконано, він повинен сплатити заборговані кошти, тобто являється боржником.

Станом на 01.08.2017 року позивачем було складено розрахунок 3% річних на суму заборгованості, що склала 5 155,11 грн., та сума боргу з урахуванням індексу інфляції, де розмір інфляційних втрат складає 48 934,35 грн.

Також позивач вважає, що необхідно стягнути з відповідача моральну шкоду, яка спричинена їй невиконанням договору через що вона зазналазначної моральної шкоди, яка виражається в емоційних та душевних стражданнях іхвилюваннях. В цій ситуації вона відчуваю себе ошуканою, що негативно впливає на їїпсихічний стан, змушує нервувати та переживати. Відшкодування заподіяної їй моральної шкоди визначаєу сумі 30 000,00 гривень.

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в сумі 30 000,00 гривень та матеріальну шкоду в сумі 54 089,46 грн.Враховуючи те, що місцезнаходження ОСОБА_4 невідоме, офіційного місця роботи немає і виконавча служба не має змоги стягнути заборгованість за виконавчим листом, ісума боргу перевищує вартість будинку АДРЕСА_1 , яка булаоговорена при укладенні договору купівлі-продажу з відстрочкою платежу, та зазначенау договорах задатку (сорок тисяч чотириста гривен), та користуючись ст. 620 п. 1 ЦКУкраїни, просить визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 , який і є об`єктом спору та невиконання договору і зобов`язань.

08.10.2018 року ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, збільшивши її розмір до 80 000,00 грн., та просила її стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою суду від 27.05.2020 року було прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 , провадження в цій частині було закрите.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі , посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Мачихин Ю.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача адвокат Примаков К.О. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні, просив застосувати строк позовної давності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 09 березня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 211/4793/15-ц постановив заочне рішення, відповідно до якого позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми завдатку задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс в сумі 15 150 гривень та судовий збір у розмірі 243 гривні 60 коп., в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 17, 18 копія рішення). Рішення не оскаржене, набрало законної сили 22 березня 2016 року.

Відповідно до даного рішення судом було встановлено, що 10.01.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння з відстрочкою виконання, однак даний договір не був нотаріально посвідченим. Предметом договору стало домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Дане володіння належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Згідно договору застави від 10.01.2007 року ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язання передала відповідачу ОСОБА_2 завдаток в сумі 15 150,00 грн. Відповідно до вимог чинного на день винесення рішення законодавства передана позивачем відповідачу відповідно до договору завдатку від 10.01.2007 року сума була визнана авансом. Щодо вимог позивача за договором завдатку від 05.01.2007 року у розмірі 1 500,00 грн. та додаткової суми завдатку у розмірі 3 000,00 грн, суд відмовив у задоволенні, так як факт передачі суми коштів відповідачу не було підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так як ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 стосовно того самого предмету позову, але з інших підстав, враховуючи, що заочне рішення від 09.03.2016 року сторонами по справі не оскаржене, набрало законної сили 22.03.2016 року, суд вважає за доцільне не доказувати обставини, встановлені цим рішенням.

Після набрання рішенням законної сили ОСОБА_1 звернулась до Довгинцівського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області для виконання рішення суду. 19.05.2016 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_2 (а.с. 19, 20 копія виконавчого листа, постанова).

У своїх позовних вимогах позивач, як на підставу стягнення з відповідача матеріальної шкоди посилається на ст. ст. 610, 611, 623 ч. 1, 625 ч. 1 ЦК України, визначив себе кредитором, а відповідача боржником, що на думку суду є не вірним способом захисту який обрала позивач. Відповідно до позовної заяви та наданого розрахунку вона просить стягнути 3 % річних на суму заборгованості та інфляційні витрати за період з 05.04.2007 року по 01.08.2017 року, до того ж позивачем для розрахунку береться не сума, стягнута за рішенням суду, а загальна сума завдатків 16 650,00 грн., не враховуючи, що у задоволенні позову 09 03 2016 року рішенням суду було частково відмовлено у позові. На думку суду позивачу необхідно було звернутися до суду з позовом про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 623 ч. 1 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Щодо застосування судом строку позовної давності на вимогу представника відповідач суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосувати позовну давність суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача , за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищезазначені норми права, та наявності підстав у відмові в задоволенні позову за недоведеністю, суд не застосовує строк позовної давності.

Так як позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди не підлягають стягненню - не підлягає стягненню й моральна шкода.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 263-265, 354-355ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням договорувідмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко

Повний текст рішення складено 05 06 2020 року.