ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» червня 2020 року

м. Харків

справа № 638/18851/16-ц

провадження № 22ц/818/583/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представниця відповідача - ОСОБА_6 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробова І.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року в складі судді Грищенко І.О.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробова Інна Григорівна про визнання договору дарування недійсним, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 28 квітня 2016 року Дзержинським районним судом м. Харкова відкрито провадження у справі за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Відповідач на судові засідання у вказаній справі не з`являлась, а у липні 2016 року звернулась до суду з апеляційною скаргою на ухвалу про відкриття провадження у справі, яку залишено без задоволення.

Вказав, що на початку серпня 2016 року йому стало відомо, що 10 червня 2016 року ОСОБА_4 уклала договори дарування з ОСОБА_5 , на підставі яких відчужила належні їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначив, що 01 березня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення у вищевказаній справі, яким стягнуто з ОСОБА_4 на його користь заборгованість у розмірі 706 032,75 грн та судовий збір у розмірі 7010,00 грн.

Вказав, що на час укладення договорів дарування ОСОБА_4 була обізнана про свою заборгованість і про відкриття провадження у справі про стягнення з неї коштів, мала можливість брати участь у цій справі та вжити заходів щодо одержання інформації про її розгляд, тому є підстави вважати, що вона умисно відчужила належне їй майно з метою уникнення відповідальності, приховавши реальні наміри здійснення правочинів.

Просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 жовтня 2017 року, визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 січня 2020 року виправлено описку щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

При цьому вважав, що оспорюваний договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений з метою запобігання звернення стягнення на належне ОСОБА_4 майно в порядку виконання рішення суду про стягнення з неї заборгованості за договором позики; що ОСОБА_4 на час укладення договору дарування була обізнана про свою заборгованість та відкриття провадження у справі за його позовом про стягнення з неї коштів, отже передбачала настання негативних наслідків для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на її майно; що за даними державного виконавця кошти на рахунках та майно, на яке могло б бути звернуто стягнення на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у ОСОБА_4 відсутні, тому він позбавлений можливості отримати кошти за рішенням суду внаслідок неправомірних дій відповідачки щодо відчуження належного їй майна.

14 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона погодилась з рішенням суду та вважала апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому зазначила, що на час укладання договорів дарування їй не було відомо щодо боргових зобов`язань ОСОБА_4 . Вона є власницею спірної квартири та сплачує комунальні платежі за неї.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для визнання оспорюваного договору дарування фіктивним відсутні.

Проте, судова колегія з таким висновком суду не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США. Грошове зобов`язання за договором позики ОСОБА_4 не виконала.

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року відкрито провадження у справі № 638/5941/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

10 червня 2016 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір дарування належної їй Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г. за реєстровим №1000 (а. с. 161-162).

Згідно з пунктом 6 цього договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Того ж дня, 10 червня 2016 року, ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір дарування належної їй квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коробовою І.Г. за реєстровим №996 (а. с. 12).

На підставі зазначених договорів 13 червня 2016 року право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 серпня 2016 року (а. с. 8, 12).

Власником іншої Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , з 2014 року є ОСОБА_7 , яка представляла інтереси відповідачки ОСОБА_5 у цій справі (а. с. 8-9, 46).

У липні 2016 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення заборгованості за договором позики, та ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 22 липня 2016 року відкрито провадження за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилено, ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2016 року - залишено без змін.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року у справі № 638/5941/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення суми - задоволено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 706 032,75 грн та суму судового збору у розмірі 7010,00 грн (а. с. 155). Рішення є чинним.

На час розгляду справи відомості щодо права власності ОСОБА_4 на будь-яке нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а. с. 45).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі, гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, в яких вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна мета, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, тобто вчиненого боржником на шкоду кредитору.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року, справа № 489/5148/18, провадження № 61-20593св19.

З вищезазначеного випливає, що цивільно-правовий договір (в тому числі, й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_5 є її мати. Внаслідок виниклих у неї обставин вона подарувала своєї матері належні їй на праві власності квартири. Однак, ніякого умислу уникнути цивільно - правової відповідальності у неї не було. Судове рішення щодо стягнення з неї на користь позивача грошових коштів в суді апеляційної інстанції вона не оскаржувала. У добровільному або примусовому порядку судове рішення не виконується, оскільки вона вважає, що боргових зобов`язань у неї перед позивачем не існує.

В свою чергу представники позивача в суді апеляційної інстанції пояснили, що заборгованість за договором позики відповідачкою не погашено. Примусове виконання не відбувається, оскільки виконавчий лист втрачено і позивач має намір з цього приводу звернутися до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_4 , відчужуючи на користь ОСОБА_5 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , була обізнана про наявність невиконаних зобов`язань щодо повернення позики на суму 15 000,00 доларів США, передбачала можливе стягнення з неї на користь ОСОБА_1 заборгованості, тобто усвідомлювала негативні наслідки для себе у випадку стягнення боргу за рішенням суду, та мала намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків.

Такі дії ОСОБА_4 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та частини третьої статті 3 ЦК України.

Виходячи з викладеного, слід дійти висновку, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Дії сторін договору були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від звернення стягнення на нього при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 , отже правова мета оспорюваних договорів дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що про фіктивність договору не може свідчити його укладення після відкриття провадження у справі за позовом до відповідачки про стягнення коштів, оскільки відкриття провадження не встановлює обов`язку з відшкодування шкоди, а також, що укладення оспорюваного договору відбулось задовго до ухвалення судом рішення про стягнення коштів з відповідачки, що виключає його недійсність.

Встановивши, що ОСОБА_4 відчужила належне їй на праві власності нерухоме майно на користь ОСОБА_5 ще до ухвалення судового рішення про стягнення з неї заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка відчужила спірне майно на той момент, коли у неї вже виникло зобов`язання із повернення грошових коштів ОСОБА_1 , та на той момент це зобов`язання було простроченим.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому, доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого родича після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, провадження № 61-156св17; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року, справа № 299/396/17, провадження № 61-26562св18.

Отже, укладення ОСОБА_4 оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири з ОСОБА_5 після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення з неї коштів, хоча й до ухвалення рішення у цій справі, не спростовує доводів позивача про фіктивність такого правочину та його вчинення з метою приховати нерухоме майно від звернення стягнення в процесі виконання судового рішення.

До доводів ОСОБА_4 щодо того, що у червні 2016 року їй ще не було відомо про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до неї, судова колегія ставиться критично, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що на той час їй було достеменно відомо про наявність у неї простроченого зобов`язання з повернення позики.

Твердження відповідачок щодо того, що ОСОБА_5 не була обізнана про наявність будь-якої заборгованості у ОСОБА_4 в контексті встановлених судом обставин справи також не свідчать про те, що оспорюваний правочин дійсно був укладений ними з метою відчуження майна, а не фіктивного переходу права власності задля уникнення звернення стягнення на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами спірного договору дарування не було вчинено будь-яких реальних дій на виконання правочину, лише було проведено перереєстрацію права власності.

Так, із акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 30 серпня 2018 року, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_2 , посвідченим начальником дільниці №7 КП «Жилкомсервіс», вбачається, що ОСОБА_4 з 2009 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 115).

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_4 фактично не мешкала за адресою реєстрації свого місця проживання: АДРЕСА_2 з 2009 року, тобто ще задовго до укладення оспорюваного договору. Саме цими доводами мотивована й її апеляційна скарга на ухвалу судді про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення коштів.

Отже, фактично квартира, що є предметом спірного договору, передана у користування ОСОБА_5 не після укладення оспорюваного договору дарування, а ще до цього, оскільки ОСОБА_4 не мешкала у ній протягом тривалого часу до укладення договору. Копії квитанцій про оплату комунальних послуг також підтверджують, що ОСОБА_5 виконувала обов`язок з утримання майна з травня 2016 року, тобто ще до укладення договору дарування.

Викладені обставини дають підстави для висновку, що з укладенням договору дарування звичайний спосіб життя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не змінювався, що також свідчить про направленість волі сторін на фіктивний перехід права власності.

Судова колегія також звертає увагу на те, що ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 обидва об`єкти нерухомого майна, які перебували у її власності, в один день. Іншого нерухомого майна, право власності на яке було б зареєстровано за ОСОБА_4 , та за рахунок якого могло б бути виконано рішення суду про стягнення з неї коштів, у неї не залишилось, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначене також свідчить про порушення ОСОБА_4 принципів добросовісності та розумності цивільних правовідносин, наявність у неї наміру шляхом реалізації власних правомочностей завдати шкоди іншій особі, безоплатно відчуживши єдине вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане її боргове зобов`язання перед позивачем у цій справі.

Аналізуючи обставини справи, судова колегія дійшла висновку, що на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 була обізнана про наявність у неї невиконаного зобов`язання за договором позики, судом було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до неї про стягнення коштів за розпискою, а обдаровувана ОСОБА_5 є її родичкою, та після укладення угоди її сторони не змінили своє місце реєстрації та проживання, що в сукупності свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири недійсним.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 10 червня 2016 року на підставі статті 234 ЦК України.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1378,00 грн (551,20 грн за подачу позову та 826,80 грн за подачу апеляційної скарги), який у зв`язку із задоволенням його вимог покладається на відповідачок. Таким чином, з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір по 689,00 грн з кожної.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробова Інна Григорівна про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 10 червня 2016 року Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. та зареєстрований в реєстрі № 1000.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 1378, 00 грн по 689,00 грн з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 червня 2020 року.