Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 462/5573/16-ц

провадження № 61-37854св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у складі суддів Мельничук О.Я., Крайник Н.П., Савуляк Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (Далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором б/н від 22 вересня 2011 року, укладеним між сторонами у розмірі 16252 грн. 18 коп., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, що у порушення статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, кредит не повернула, у зв`язку із чим станом на 02 серпня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 16852 грн. 18 коп., яка складається з: тіла кредиту - 6492 грн. 40 коп., 2159 грн. 77 коп. - відсотків за користування кредитом, 5871 грн. 33 коп. - пені за прострочення виконання зобов`язання, 1050 грн. -пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована складова), 778 грн. 68 коп. - штраф (процентна складова).

У зв`язку із викладеним, просив стягнути з відповідача на користь Банку борг за кредитним договором від 22 вересня 2011 року в сумі 16852,18 грн. та судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 29 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не отримувала кредитних коштів від Банку, ПАТ КБ «Приватбанк» було повідомлено про протиправне заволодіння, шахрайським способом, грошовими коштами у сумі 6500 грн. з карткового рахунку, який належить відповідачу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 852 грн. 18 коп. та судових витрат у розмірі 2893 грн. 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд апеляційної інстанції виходив з положень статей 1050, 1054 ЦК України, а саме, що позикодавець має право вимагати дострокове повернення позики у разі невиконання основного зобов`язання. Кошти з рахунку відповідача були зняті до моменту заблокування картки за заявою держателя картки, в зв`язку з чим остання несе відповідальність за заборгованість яка утворилася на її рахунку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у якій просила зазначене судове рішення скасувати, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 29 травня 2017 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла справа №462/5573/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року справу за вищезазначеним позовом призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції до даних правовідносин не застосовано Постанову Національного банку № 705 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», відповідно до якого користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором, до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Зазначила, що судом апеляційної інстанції помилково застосовано Положення по порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затверджене Постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, яке втратило чинність.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

6 червня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому останній посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язання за договором, що призвело до виникнення заборгованості, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Львова від 26 квітня 2018 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Послуг та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно розрахунку заборгованості за договором від 22 вересня 2011 року, 03 серпня 2015 року з платіжної картки, яку отримала ОСОБА_1 знято кредитні кошти у розмірі 6500 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що кошти з картки відповідача знято 3 серпня 2015 року, тобто до заблокування картки за заявою ОСОБА_1 .

З письмовою заявою до Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо заволодіння її грошовими коштами у розмірі 6500 грн. шахрайським шляхом відповідач звернулась до банку 10 серпня 2015 року.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 кредитні кошти за договором б/н від 22 вересня 2011 року не повернула, в зв`язку з чим станом на 02 серпня 2016 року утворилася заборгованість на загальну суму 16852,18 грн., яка складається з: тіла кредиту - 6492 грн. 40 коп., 2159 грн. 77 коп. - відсотки за користування кредитом, 5871 грн. 33 коп. - пеня за прострочене зобов`язання, 1050 грн. -пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована складова), 778 грн. 68 коп. (процентна складова).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містило Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (Далі - Положення). Вказаним Положенням було передбачено, що «Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Відповідно доПостанови Національного банку № 705 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що судом апеляційної інстанції до даних правовідносин застосовано Положення, яке втратило чинність, замість Постанови Національного банку № 705 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», проте зазначене не впливає на правильність висновку суду оскільки обома правовими актами однаково встановлено обов`язок негайного повідомлення банку про втрату чи викрадення платіжної картки, який відповідачем виконано не було.

За таких обставин зазначені доводи скаржника не випливають на правильність судового рішення у цій частині.

До моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Враховуючи, що відповідач повідомила відділення банку про викрадення у неї кредитної картки та зняття грошових коштів з її карткового рахунку лише 10 серпня 2015 року, тобто через сім днів після зняття коштів, банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.

Сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності обвинувального вироку, яким було встановлено заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 шахрайським способом, не доводить вчинення кримінального правопорушення. Зважаючи також на встановлений судами факт коректного здійснення операції із зняття коштів, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення відповідача від обов`язку погасити наданий кредит.

Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи та давши оцінку всім доказам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором б/н від 22 вересня 2011 року.

Разом з тим, колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 16 852 грн. 18 коп. виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Стягуючи проценти з відповідача на користь Банку, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у заяві ОСОБА_1 від 22 вересня 2011 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасне погашення процентів, та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 вересня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, суд апеляційної інстанції задовольняючи повністю позовні вимоги не звернув увагу на те, чи містять матеріали справи підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами у визначеному розмірі та пені за несвоєчасне погашення процентів, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 вересня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17

Суд апеляційної інстанції вказаних обставин та вимог закону не врахував, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 2159 грн. 77 коп., пені за прострочення виконання зобов`язання у сумі 5871 грн. 33 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу у сумі 1050 грн. , штрафу у сумі 500 грн. - фіксована складова, 778 грн. 687 коп. - процентна складова,, судовий збір підлягає зменшенню, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» пропорційно задоволених позовних вимог складає 1114 грн. 85 коп., і з вирахуванням належного судового збору за подання апеляційної скарги.

З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1061 грн. 77 коп. пропорційно задоволених вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року в частині стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 2159 грн. 77 коп., пені за прострочене зобов`язання в сумі 5871 грн. 33 коп., пені за несвоєчасність сплати боргу в сумі 500 грн. (фіксована складова), штрафу у розмірі 778 грн. 68 коп. (процентна складова) скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 29 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом, пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу, штрафів (фіксованої та процентної складової) залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1114 грн. 85 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1061 грн. 77 коп..

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик