Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

м. Київ

справа № 417/867/15-ц

провадження № 61-46400 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Марківського районного суду Луганської області від 23 квітня 2018 року у складі судді Чернік А. П. та постанову апеляційного суду Луганської області від 24 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Коротенка Є. В., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 56 843 грн на термін до 20 вересня 2013 року, зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 19 травня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 373 421,45 грн, з яких: 52 984,98 грн - заборгованість за кредитом, 94 129,71 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 570,81 грн - комісія за користування кредитом, 220 735,95 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 373 421,45 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Марківського районного суду Луганської області від 27 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 281 784,55 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 28 лютого 2017 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволена, скасовано заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 27 липня 2015 року, призначено справу до розгляду.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 23 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, чим порушено права банку. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з відповідача не підлягають стягненню штраф та пеня з 14 квітня 2014 року.

Банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки строк дії кредитного договору встановлено до 20 вересня 2013 року, а останній платіж відповідач здійснив 27 липня 2009 року, проте банк звернувся з позовом лише 04 червня 2015 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Луганської області від 24 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 7 202,47 грн, по процентам за користування кредитом за період 08 грудня 2010 року по 19 травня 2015 року у розмірі 74 774,75 грн, пені, нарахованої на проценти за період з 08 грудня 2010 року по 19 травня 2015 року, пені, нарахованої на заборгованості за кредитом за період з 14 квітня 2014 року по 19 травня 2015 року, відмовлено за необґрунтованістю.

У задоволенні позову ПАТ КБ«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 45 782,51 грн, комісії у розмірі 5 570,81 грн, по процентам за користування кредитом за період з жовтня 2008 року по 07 грудня 2010 року у розмірі 19 354,96 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з жовтня 2008 року по 07 грудня 2010 року відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк, направивши 13 вересня 2009 року відповідачу вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, яку останній отримав 01 грудня 2010 року, змінив строк виконання основного зобов`язання з 20 вересня 2013 року на 08 грудня 2010 року. При цьому банк із позовом до суду звернувся лише 28 травня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому вимоги банку про стягнення тіла кредиту у розмірі 45 782,51 грн є безпідставними. З урахуванням викладеного, право банку нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом, комісію припинилося у зв`язку з пред`явленням до відповідача вимоги про дострокове повернення кредиту.

Банком факт визнання відповідачем 22 жовтня 2013 року боргу за кредитним договором шляхом передачі йому заставного автомобіля належними доказами у суді першої інстанції не підтверджено, хоча представник банку брав участь при розгляді справи, тому апеляційним судом відмовлено у прийнятті і досліджені нових документів, які надані на підтвердження зазначених обставин.

Відсутні належні та допустимі докази підтверджуючі факт укладення з відповідачем договору особистого страхування № LQH1AU00000693, унаслідок чого вимоги банку про стягнення грошових коштів у розмірі 7 202,47 грн, перерахованих ним у рахунок сплати страхової премії, є необґрунтованими, тому у цій частині позову слід відмовити за його необґрунтованістю, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 пені за період з жовтня 2008 року по 08 грудня 2010 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Оскільки право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати проценти за кредитним договором припинилося з 08 грудня 2010 року у зв`язку з пред`явленням до відповідача вимоги про дострокове повернення кредиту, вимога позивача про стягнення пені, нарахованої за період з 08 грудня 2010 року по 19 травня 2015 року, є необґрунтованою.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яку слід стягнути з останнього. Банк звернувся до суду у межах строку позовної давності, оскільки 22 жовтня 2013 року відповідач передав банку у рахунок погашення кредитної заборгованості предмет застави, а 17 вересня 2014 року сплатив останній платіж, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Доводи особи, яка подала відзив

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. Банком належними доказами не підтверджено вчинення відповідачем дій, унаслідок яких переривався строк позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 417/867/15-ц з Марківського районного суду Луганської області.

У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки строк виконання основного зобов`язання на підставі частини другої статті 1050 ЦК України було змінено банком шляхом звернення 13 вересня 2009 року до відповідача, як позичальника, з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тому саме з цього моменту у банка виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся до суду з позовом лише у червні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем (а.с. 67-68, 165-166, т. 1).

Такий висновок також відповідає правовій позиції, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-900 цс 16.

Оскільки ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності враховуючи положення частини четвертої статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову банку.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем вчинено 22 жовтня 2013 року, 17 вересня 2014 року дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, є безпідставними, оскільки такі дії вчинені поза межами строку позовної давності, тому положення частини першої статті 264 ЦК України застосуванню не підлягають.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Луганської області від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник