ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» червня 2020 року

м. Харків

справа № 638/6363/19-ц

провадження № 22ц/818/2954/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Прокуратура Полтавської області, представниця відповідача Крупська ОСОБА_2 , Державна казначейська служба України,

третя особа слідчий прокуратури Полтавської області Ральський А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року в складі судді Аркатової К.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України, третя особа: слідчий прокуратури Полтавської області Ральський Андрій Андрійович, про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що колишні слідчі Управління МВС України в Полтавській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зловживаючи службовим становищем, з`явилися до його квартири з обшуком, під час якого здійснювали неправомірні дії, незаконно відкрили щодо нього кримінальне провадження, яке закрито за відсутності ознак злочину.

Зазначив, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2013 року зобов`язано прокурора внести відомості за його заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом скоєння кримінального правопорушення слідчими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на виконання якої 12 грудня 2013 року прокуратура Полтавської області внесла його заяву до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000264 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 364 КК України. В подальшому вказане кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням №0000005.

Вказав, що зазначене кримінальне провадження двічі неправомірно було закрито слідчим прокуратури Полтавської області ОСОБА_5 , та його постанови про закриття кримінального провадження від 22 грудня 2013 року та 27 червня 2014 року скасовані ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2014 року та 06 серпня 2014 року відповідно, після чого слідчого відсторонено від подальшого розслідування у вказаному кримінальному провадженні та доручено його проведення слідчому ОСОБА_6 .

Зазначив, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2014 року зобов`язано слідчого ОСОБА_6 . визнати його потерпілим у кримінальному провадженні та протягом жовтня 2014 року він як потерпілий неодноразово звертався до слідчого з клопотаннями про проведення слідчих дій, які належним чином не розглянуті.

Вказав, що 31 жовтня 2015 року слідчим ОСОБА_6 винесено незаконну та необґрунтовану постанову про закриття вказаного кримінального провадження, яка скасована ухвалою суду від 16 грудня 2015 року.

Зазначив, що у грудні 2015 року та січні 2016 року надав слідчому клопотання про проведення слідчих дій, які він необґрунтовано залишив без розгляду.

У лютому 2016 року ухвалами суду задоволено його заяву про відвід прокурора прокуратури Полтавської області Мішуровського В.В. від нагляду за додержанням законів при проведенні досудового розслідування, а також про відвід слідчого ОСОБА_6 В подальшому проведення досудового розслідування доручено слідчому Сорокіну І.В., який так само безпідставно не розглядав подані ним клопотання та відмовляв у їх задоволенні, а також виніс необґрунтовану постанову про закриття кримінального провадження від 31 травня 2016 року, яка скасована ухвалою суду від 04 липня 2016 року.

Зазначив, що ухвалами суду від 21 листопада 2016 року задоволено його заяву про відвід слідчого ОСОБА_7 та прокурора Реви В.С. через бездіяльність вказаних посадових осіб при проведенні досудового розслідування. 19 грудня 2016 року досудове розслідування доручено слідчому Кириченку С.А., який також не виконував ухвали суду щодо зобов`язання розглянути його клопотання, безпідставно відмовляв у їх задоволенні, у зв`язку з чим був відсторонений від проведення досудового розслідування.

Вказав, що з червня 2018 року розслідування кримінального провадження доручено слідчому ОСОБА_8 , який, як і його попередники, продовжував бездіяльність, надавав шаблонні відповіді на його клопотання, не перевіряючи їх доводів, необґрунтовано відмовляв у задоволенні клопотань, вилучив документи з матеріалів кримінального провадження, не проводив досудового розслідування у розумні строки, що спричинило йому як потерпілому моральні страждання.

Зазначив, що тривалими неправомірними і незаконними діями відповідача заподіяно йому моральну шкоду, оскільки з вини відповідача його порушені права не поновлені, нехтування законом не припинено, досудове розслідування проводиться неналежним чином, він, інвалід 2 групи, людина похилого віку, онкохворий, вимушений протягом тривалого часу звертатись до суду зі скаргами на бездіяльність слідчих, позбавлений відчуття безпеки, стабільності, порушено його психологічне благополуччя, він витрачає особистий час для звернення за захистом своїх прав, відчуває несправедливість, позбавлений права на доступ до правосуддя.

Просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінального провадження №0000005; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 690 065,00 грн, завдану тривалою бездіяльністю відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн; судові витрати віднесено за рахунок держави; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Прокуратура Полтавської області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому вважала, що зі змісту ухвал суду, постановлених у межах кримінального провадження, не вбачається встановлення вчинення саме відповідачем та будь-якими іншими особами неправомірних дій чи бездіяльності щодо позивача та наявності вини таких осіб; що при розгляді скарги у межах кримінального провадження слідчий суддя не встановлює протиправність поведінки та вини органу досудового розслідування, зокрема, елементів деліктної відповідальності; що ухвали слідчих суддів не є преюдиціальними у спірних правовідносинах; що рішення судів у межах кримінального провадження, в якому встановлено порушення органом досудового розслідування розумних строків, відсутні, а надання оцінки розумності строків кримінального провадження не входить до компетенції суду цивільної юрисдикції; що оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого є реалізацією його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди; що позивач не надав доказів на підтвердження душевних страждань, понесених у зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування; що судом не вказано період, за який стягнуто відшкодування, та з якого розрахунку він виходив; що позивач вже звертався до суду з позовами, де предмет, підстави і сторони були тими ж самими.

21 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що апеляційна скарга є формальною та містить посилання на факти, що були предметом дослідження і оцінки судом першої інстанції; що підставою для задоволення його вимог є системне порушення посадовими особами відповідача вимог КПК України та прийняття відповідних рішень без проведення перевірки його заяви про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб та надмірну тривалість досудового розслідування.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що бездіяльність відповідача, встановлена судовими рішеннями слідчих суддів, подальша необхідність звернення ОСОБА_1 до суду як особи, постраждалої від кримінального правопорушення, для усунення перешкод у доступі до правосуддя, призвели до моральних та фізичних страждань позивача, що є підставою для відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 вересня 2010 року на підставі подання про проведення обшуку старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскота С.С. та постанови судді Октябрського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2010 року проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_1 в межах кримінального провадження №59100063 (а. с. 15-21, том 1).

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Дичука І.А. від 13 вересня 2010 року у кримінальній справі № 59100063 притягнуто ОСОБА_1 в якості обвинуваченого і пред`явлено йому обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України (а. с. 24-26, том 1).

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскот С.С. від 21 липня 2011 року закрито кримінальну справу №10231067 щодо ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю в його діях ознак злочинів, передбачених статтею 190 та статтею 358 КК України (а. с. 38-44, том 1).

15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Полтавської області Миронова А.М. із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене начальником СУ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_9 та слідчими Лоскот С.С. та ОСОБА_10 .А. Заява мотивована тим, що 02 вересня 2010 року проведено обшук за місцем його проживання, в ході якого вилучені ноутбук та системний блок, до яких в подальшому внесено відомості, що стали підставою для притягнення до кримінальної відповідальності заявника та його синів.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 22 листопада 2013 року зобов`язано прокурора Полатавської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 від 15 жовтня 2013 року про скоєне правопорушення, на його думку, начальником СУ УМВС України в Полтавській області Ющук Д.М., слідчими Лоскот С.С. та Дичук І.А. та розпочати досудове розслідування (а. с. 45, том 1).

Постановою старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 27 грудня 2013 року закрито кримінальне провадження №0000264 від 12 грудня 2013 року у зв`язку з відсутністю в діянні співробітників СУ УМВС України в Полтавській області Ющука Д.М., Лоскот С.С., ОСОБА_11 . ОСОБА_12 ., прокурора Прокуратури Полтавської області Пластуна С.В., адвоката Делії В.М. складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 364, частиною 2 статті 366 КК України (а. с. 46-51, том 1).

Зазначена постанова ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2014 року скасована, матеріали повернуто для додаткової перевірки (а. с. 52, том 1).

Постановою старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області від 27 червня 2014 року вдруге закрито кримінальне провадження №0000264 від 12 грудня 2013 року (а. с. 53-58, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2014 року скасовано вказану постанову слідчого від 27 червня 2014 року про закриття кримінального провадження №0000264, матеріали направлено для проведення досудового розслідування (а. с. 59, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2014 року зобов`язано слідчого прокуратури визнати ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №0000264 (а. с. 60, том 1).

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до старшого слідчого прокуратури Полтавської області з клопотаннями щодо проведення процесуальних дій. Постановою слідчого від 23 жовтня 2014 року частково відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 , а також 31 жовтня 2014 року, 06 листопада 2014 року, 07 листопада 2014 року надано йому відповіді щодо заявлених клопотань про вивчення матеріалів кримінальної справи № 10231067 та допиту свідків (а. с. 61-105, том 1).

В подальшому кримінальне провадження №0000264 від 12 грудня 2013 року об`єднано з кримінальним провадженням № 0000005 від 15 жовтня 2013 року.

Постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури Полтавської області Ткаченка К.А. від 31 жовтня 2015 року закрито кримінальне провадження №000005 від 15 жовтня 2013 року у зв`язку з відсутністю у діях працівників СУ УСМВ України в Полтавській області складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 372 КК України (а. с. 106-108, том 1). Вказана постанова слідчого скасована ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2015 року (а. с. 109-111, том 1).

У січні 2016 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до старшого слідчого прокуратури Полтавської області з клопотаннями щодо проведення процесуальних дій. У листопаді, грудні 2015 року та січні 2016 року ОСОБА_1 надано відповіді щодо неможливості розгляду його клопотань через розгляд його заяви про відвід слідчому та скарги на постанову про закриття кримінального провадження (а. с. 130-186, том 1). 08 квітня 2016 року старшим слідчим СВ прокуратури Полтавської області Сорокіним І.В. винесено постанову про часткову відмову в задоволенні клопотань потерпілого ОСОБА_1 (а. с. 187-188, том 1).

Постановою старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 31 травня 2016 року закрито кримінальне провадження №000005 від 15 жовтня 2013 року (а. с. 126-129). Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 04 липня 2016 року вказану постанову слідчого скасовано (а. с. 119-120, 126-129, том 1).

Ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2016 року скасовано постанову слідчого від 08 квітня 2016 року про часткову відмову в задоволенні клопотання та зобов`язано розглянути клопотання ОСОБА_1 № 30/2, №31/2, №32/2, №33/2, №35/2, №36/2, №37/2, № 38/2, № 39/2 від 18 січня 2016 року у відповідності до приписів статті 220 КПК України (а. с. 198-224, том 1).

Ухвалами слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2017 року, 06 березня 2017 року, 10 березня 2017 року, 14 березня 2017 року скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18 листопада 2016 року в частині відмови у допиті слідчого ОСОБА_3 та слідчого Дичука І.А., зобов`язано слідчого повторно допитати свідків з урахуванням питань, викладених у клопотаннях №30/2, № 31/2, №32/2, №34/2, №35/2, №36 від 18 січня 2016 року, у задоволенні решти вимог скарг відмовлено (а. с. 232-251, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 15 червня 2017 року скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Полтавської області Кириченка С.А. від 25 травня 2017 року, зобов`язано слідчого включити до переліку питань, поставлених експерту відповідно до постанови про призначення додаткової комп`ютерно-технічної експертизи з урахуванням питань, викладених у клопотанні ОСОБА_1 №46 від 17 травня 2017 року (а. с. 254, 255, 256-258, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід прокурора прокуратури Полтавської області Мішуровського В.В. від досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 (а. с. 259-260, том 1).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 14 серпня 2018 року зобов`язано слідчого прокуратури Полтавської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року та прийняти процесуальне рішення у відповідності до вимог статті 220 КК України (а. с. 262, том 1).

Ухвалами слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2016 року, 21 листопада 2016 року, 06 квітня 2018 року, 23 листопада 2018 року зобов`язано слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 від 25 червня 2018 року та прийняти процесуальне рішення, задоволено заяви ОСОБА_1 про відвід слідчих та прокурорів від досудового розслідування кримінального провадження № 0000005 (а. с. 272-277, том 1).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000005 здійснюється слідчим СВ прокуратури Полтавської області Ральським А.А. (а. с. 278, том 1).

У вересні та грудні 2018 року, лютому 2019 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до слідчого прокуратури Полтавської області Ральського А.А. з клопотаннями у кримінальному провадженні № 0000005, на які йому надано відповіді від 08 жовтня 2018 року, 14 грудня 2018 року, 22 грудня 2018 року та 05 березня 2019 року (а. с. 279-296, том 1, а. с. 1-56, том 2).

У кримінальному провадженні № 0000005 проведено судово-психологічну експертизу, з висновку якої від 18 квітня 2014 року вбачається, що ситуація, яка досліджується по справі, є психотравмуючою для ОСОБА_1 , якому спричинені страждання (моральна шкода), а також експертом визначений можливий розмір такої шкоди залежно від умислу чи необережності відповідача (а. с. 58-68, том 2).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» з 08 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року з діагнозом: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравматична енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним і астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами по змішаному типу, ІБС: атеросклеротичний кардіосклероз, Сн І ст.; хронічний гастродуоденіт з неуточненою кислотоутворюючою функцією шлунку, стадія ремісії; стан після оперативного лікування і ПХТ Са сигмовидної кишки Т4 N0 М0 (07 лютого 2010 року); коланостома; ХБП І ст.; пієлонефрит, стадія ремісії, парапельвикальна кіста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. Згідно виписки ОСОБА_1 протипоказані психоемоційні навантаження (а. с. 57, том 2).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження, в якому він є потерпілим, вважаючи процесуальні рішення слідчих прокуратури Полтавської області незаконними з огляду на їх скасування слідчими суддями та задоволення його заяв про відводи.

Матеріали справи свідчать про те, що кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито ще у 2013 році та досі триває.

Внаслідок довготривалого не вирішення заяви позивач зазнав моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності звернення до суду з заявами про усунення перешкод, як потерпілого від кримінального правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, провадження № 61-766св20.

Доводи апеляційної скарги, що прокуратура Полтавської області не є належним відповідачем у справі, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Такими органами у цій справі є Прокуратура Полтавської області (дії посадових осіб якої призвели до стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц.

Посилання апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області на те, що зі змісту ухвал суду, постановлених у межах кримінального провадження, не вбачається встановлення вчинення саме відповідачем та будь-якими іншими особами неправомірних дій чи бездіяльності щодо позивача та наявності вини таких осіб; що при розгляді скарги у межах кримінального провадження слідчий суддя не встановлює протиправність поведінки та вини органу досудового розслідування, зокрема, елементів деліктної відповідальності; що ухвали слідчих суддів не є преюдиціальними у спірних правовідносинах; що оскарження позивачем процесуальних рішень слідчого є реалізацією його права та контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, що не є підставою для відшкодування моральної шкоди, та посилання на відповідну практику Верховного Суду, судова колегія відхиляє, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень слідчого, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Твердження апеляційної скарги Прокуратури Полтавської області щодо того, що рішення судів у межах кримінального провадження, в якому встановлено порушення органом досудового розслідування розумних строків, відсутні, а надання оцінки розумності строків кримінального провадження не входить до компетенції суду цивільної юрисдикції, висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_1 триває з 2013 року, що на дату звернення позивача до суду у 2019 році становило більше 5 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. У зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної щоденної діяльності, та, відповідно, призводить до його моральних страждань.

Аргументи Прокуратури Полтавської області щодо того, що судом не вказано період, за який стягнуто відшкодування, та з якого розрахунку він виходив, є необґрунтованими, оскільки стягнення моральної шкоди охоплює період з початку досудового розслідування до звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а при визначенні розміру відшкодування суд обґрунтовано виходив з вимог розумності та справедливості.

Доводам Прокуратури Полтавської області щодо того, що позивач вже звертався до суду з позовами, в яких предмет, підстави і сторони були тими ж самими, надана оцінка судом першої інстанції та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі з наведених підстав, оскільки встановлено, що позов у даній справі та позови ОСОБА_1 у інших справах, на які посилається відповідач, не є тотожними.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, рішення суду в оскаржуваній частині залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Оскільки апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 червня 2020 року.