22-ц/804/2013/20
263/9667/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року місто Маріуполь

справа № 263/9667/19

провадження № 22-ц/804/2013/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Мироненко І.П.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріпуполя Донецької області у складі судді Музика О.М. від 02 квітня 2020 року, дата складання повного тексту рішення 07 квітня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві, відповідно до частини першої статті 634 ЦК України.

Відповідач грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору банку своєчасно не надавав що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість 448 396,49 грн, яка складається з наступного: 13 588,14 грн заборгованість за кредитом; 431 908,35 грн заборгованість по процентах за користування кредитом; 2 900 грн заборгованість за пенею та комісією.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості і кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 119 909,61 грн за кредитним договором № б/н від 30 жовтня 2012 року, яка складається: 13 588,14 грн заборгованість за кредитом; 106 321,47 грн заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 30 жовтня 2012 року по 29 вересня 2017 року та судові витрати у сумі 1 921 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що в анкеті-заяві від 30 жовтня 2012 року процентна ставка, яка застосовується при користуванні позичальником кредитними коштами, не зазначена. На підтвердження позовних вимог, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості і виписки по картковому рахунку, банком надано Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом банку, якими визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, умови та порядок нарахування пені та штрафів, права та обов`язки клієнта і банку, відповідальність сторін.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме зміст цих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів розумів відповідач, що саме з ними він ознайомився і погодився, підписуючи анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

Крім того, суд вважав долучені Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг із Умов і правил надання банківських послуг, роздруківки «Про затвердження Умов і правил надання банківських послуг», «Про внесення змін до тарифів за картками «Універсальна» та «Універсальна Голд»», на яких відсутні відмітки про дату їх складання та відсутні відомості про посадову особу, яка їх склала та посвідчила, не належними (ст. 77 ЦПК України) та не достовірними доказами (ст. 79 ЦПК України), оскільки вони не містять підпису ОСОБА_1 та з них не можливо встановити дійсні обставини справи, зокрема щодо дійсних складових умов кредитного договору, згоду на укладення якого підписав відповідач у заяві-анкеті, та відповідно у них беззаперечно не указано, що вони містять інформацію щодо предмета доказування, а також зміст цих роздруківок повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни до них (про що вказано у відповіді на відзив (т. 1, а. п. 187)) і суд у даному випадку позбавлений можливості встановити їх первісну правову природу.

Разом з тим, з виписки за рахунком відповідача, а також зі змісту розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що борг за тілом кредиту становить 13 588 грн 14 коп., у той же час 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 поповнено картку готівкою на суму 20 400 грн, які підлягають погашенню на фактично отриману суму кредиту та у цей день сальдо поточної заборгованості становить 12 823 грн 61 коп. та сальдо простроченої заборгованості за кредитом становить 764 грн 53 коп.

Отже, сплачені відповідачем 20 400 грн у повному обсязі покривають сальдо як поточної, так і простроченої заборгованості (12 823 грн 61 коп. + 764 грн 53 коп. = 13 588 грн 14 коп.), а за таких обставин відповідач виконав обов`язок з повернення фактично отриманої суми коштів.

Узагальнені доводи вимог апеляційної скарги

6 травня 2020 року представник позивача засобами поштового звязку направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив с того, що відсутні підстави вважати, що при укладанні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Згідно із визначенням, яке міститься в ст. 633 ЦК України, договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними. Також частинами другою та третьою статті 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів. Відсутність підпису позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підписом у заяві позичальника відповідач засвідчив, що він повністю згоден з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви від 30 жовтня 2012 року, у якій визначені істотні умови щодо розміру та порядку нарахування процентів штрафних санкцій, що є складовою частини кредитного договору.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубу порушення норм цивільного права, зокрема статті 1054 ЦК України, яка передбачає, що за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вирішуючи питання щодо періоду стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд мав також керуватися приписами статті 536 ЦК України, згідно з якими боржник зобов`язаний сплачувати проценти не за можливість скористатися кредитом, а саме за користування.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

25 травня 2020 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (цивільна справа № 342/180/17) при вирішенні зазначеного спору. Одноразово поклавши на карту 20 400 грн 28 грудня 2016 року, він сплатив заборгованість перед банком, яка протиправно була врахована в якості погашення безпідставно нарахованих відсотків.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, наслідком чого стало отримання ним платіжної кредитної карти «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у розмірі 20 000,00 грн (т.1, а.с.9-10).

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.com.ua. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.com.ua.».

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с.10, 11-34).

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить відомості про місячну базову процентну ставку для різних кредитних «Універсальна» - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (3%), «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (2,5%), «Універсальна CONTRACT» (1,7%), «Універсальна GOLD» (2,5%, з 01 квітня 2013 року - 2,3%, за тратами здійсненими з 01 вересня 2014 року - 2,7%, за тратами здійсненими з 01 квітня 2015 року - 3,5%) (а.с.10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 30 жовтня 2012 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , станом на 30 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 448 396,49 грн, з яких: 13 588,14 грн заборгованість за кредитом; 431 908,35 грн заборгованість по процентах; 2 900 грн нарахована комісія. До стягнення заявлено 119 909,61 грн (13 588,14 грн заборгованість за кредитом; 106 321,47 грн заборгованість за процентами з 30 жовтня 2012 року по 29 вересня 2017 року) (а.с.3-4).

З розрахунків заборгованості вбачається, що проценти за користування грошовими коштами банк нараховував за процентними ставками 27,60 % річних за період з 30 травня 2013 року по 31 серпня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 за процентною ставкою 32,40% річних, з 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2019 року за процентною ставкою 42% річних (а.с.6-8).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» між бБанком та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н (дата не зазначена), за яким було надано наступні кредитні картки:

- 30 жовтня 2012 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 07/16;

- 30 травня 2013 року № НОМЕР_2 з терміном дії до 10/16;

- 30 травня 2013 року № НОМЕР_3 з терміном дії до 01/17;

- 28 серпня 2013 року № НОМЕР_4 з терміном дії до 08/15 (т. 2, а.с.37).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виданою ОСОБА_1 30 жовтня 2012 року кредитною карткою № НОМЕР_1 30 травня 2013 року встановлено кредитний ліміт 8 000 грн, який двічі збільшено 09 серпня 2013 року до 13 400 грн та 24 жовтня 2014 року до 20 000 грн та зменшено ліміт 14 травня 2014 року до 13 590 грн (т. 2, а.с.38).

З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 30 жовтня 2012 року та з виписки по картковому рахунку, відкритому Лайко О ОСОБА_2 30 жовтня 2012 року у зв`язку з отриманням кредитного ліміту на платіжну карту, вбачається, що відповідач активно користувався наданими грошовими коштами шляхом оплати платежів в терміналі, товару в магазинах, аптеці, поповнення мобільного телефону, зняття готівки, внесення готівки на погашення кредиту тощо (т. 1, а.с.6-8, т. 1 а.с.97-163).

Позиція апеляційного суду

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 119 909,61 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення учасників справи.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві від 30 жовтня 2012 року процентна ставка, яка застосовується при користуванні позичальником кредитними коштами, не зазначена. На підтвердження позовних вимог, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості і виписки по картковому рахунку, банком надано суду Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом банку, якими визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, умови та порядок нарахування пені та штрафів, права та обов`язки клієнта і банку, відповідальність сторін.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме зміст цих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів розумів відповідач, що саме з ними він ознайомився і погодився, підписуючи анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не є належним доказом, оскільки в ньому міститься посилання на те, що процентну ставку з 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року було змінено, тобто повідомлено про факт, який вже відбувся, однак анкета-заява була підписана 30 жовтня 2012 року, а тому відповідач не міг ознайомитися з тарифами, в яких повідомлено про зміну процентної ставки у 2014 та 2015 році.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, підтвердження про конкретні запропоновані відповідачем Умови та Правила банківських послуг не надано, а в анкеті-заяві домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня, надані банком витяги з Тарифів і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку судом не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Сума зарахованих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів в рахунок погашення заборгованості є більшою, ніж сума заявлених позивачем позовних вимог в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту, тобто відповідач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В анкеті-заяві відповідача ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 30 жовтня 2012 року зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. В заяві також зазначено, що він ознайомлений і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.com.ua. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.com.ua.» (т.1, а.с.9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у заяві позичальника від 30 жовтня 2012 року процентна ставка, яка застосовується при користуванні позичальником кредитними коштами, не зазначена.

Крім анкети-заяви на підтвердження заявлених позовних вимог банк надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с.11-34).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить відомості про місячну базову процентну ставку для різних кредитних «Універсальна» - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (3%), «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (2,5%), «Універсальна CONTRACT» (1,7%), «Універсальна GOLD» (2,5%, з 01 квітня 2013 року - 2,3%, за тратами здійсненими з 01 вересня 2014 року - 2,7%, за тратами здійсненими з 01 квітня 2015 року - 3,5%) (а.с.10).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що надані позивачем Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписані, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 30 жовтня 2012 року заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не є належним доказом, оскільки в ньому міститься посилання на те, що процентну ставку з 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року було змінено, тобто повідомлено про факт, який вже відбувся, однак анкета-заява була підписана 30 жовтня 2012 року, а тому відповідач не міг ознайомитися з тарифами, в яких повідомлено про зміну процентної ставки у 2014 та 2015 році.

Крім того, в анкеті-заяві від 30 жовтня 2012 року вид кредитної картки «Універсальна», яка видана відповідачу, не зазначено (а.с.9).

Позивачем не надано суду доказів про видачу відповідачу платіжної карти з зазначенням її виду та строків дії.

Дата затвердження (введення в дію) доданих позивачем до позовної заяви Тарифів, в них не зазначена, що унеможливлює встановлення строку, з якого вони діють, та коли, з якою періодичністю вони змінювалися та чи повідомлявся відповідач про такі зміни Тарифів, та у який спосіб.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який наданий позивачем до позовної заяви, відповідачем ОСОБА_1 також не підписаний.

Суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 30 жовтня 2012 року заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, висновок суду, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, позивачем до суду першої інстанції не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, а тому наданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем 30 жовтня 2012 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Відповідно до частини шостої статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог, але не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 жовтня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

В анкеті-заяві зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між позичальником ОСОБА_1 та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).

Проте Пам`ятку клієнта, що є складовою договору про надання банківських послуг, позивач суду не надав. Відповідно до анкети-заяви від 30 жовтня 2012 року Пам`ятка клієнта містить в тому числі Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, що позичальник з її змістом ознайомлюється під розпис (а.с.9).

Відповідно до частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивачем не надано суду першої інстанції доказів щодо розміру процентної ставки, узгодженої сторонами у письмовій формі при укладенні кредитного договору, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи зазначене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, вірними є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 30 жовтня 2012 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач за час дії договору на погашення кредитних коштів вніс до банку 178 871 грн 32 коп, з яких банком було зараховано суми на погашення безпідставно нарахованих процентів за користування кредитом, які зазначені в графі «Погашені проценти» за період з 30 травня 2013 року по 28 грудня 2016 року.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 342/180/17 підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Враховуючи, те що нарахування та стягнення процентів, на погашення яких банком утримувались кошти, проводилося безпідставно, оскільки відсутній письмовий договір про розмір процентів, а тому кошти які вносились відповідачем та зараховувались банком на погашення процентів, суд першої інстанції обгрунтовано врахував як суму погашення тіла кредиту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність заборгованості у відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 30 жовтня 2012 року і цей висновок доводами апеляційної сарги позивача не спростований.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, які висловлені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, апеляційним судом не приймається, оскільки ця справа була розглянута Верховним Судом до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), по якій в постанові від 03 липня 2019 року викладена правова позиція щодо застосування статті 634 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема статті 1054 ЦК України, є необґрунтованими.

Суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, повно та правильно встановив фактичні обставини по справі, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Висновки суду відповідають правовій позиції щодо застосування статті 634 ЦК України, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи»(див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 369, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріпуоля Донецької області від 02 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А Зайцева

І.П. Мироненко