Ухвала

16 червня 2020 року

м. Київ

справа № 712/14339/18

провадження № 61-6898ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Елеонори Антонівни, третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів, визнання протиправними та скасування рішень та записів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А., третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів, визнання протиправними та скасування рішень та записів.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача майнову шкоду у розмірі 552 182,59 грн та судові витрати, пов`язані з проведенням дослідження в сумі 1 499,85 грн. Рішення суду мотивоване тим, що вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зазначала, що ОСОБА_4 намагався позбутися належної йому частки квартири у спільному майні подружжя, визнав позов ОСОБА_1 до нього про поділ спільного майна подружжя, однак ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року судом відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_4 про визнання позову.

Також рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності з його дружиною ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 . Вказаний договір дарування квартири було посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. за № 12390, на підставі якого приватним нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38392486 та внесено запис про право власності № 23613656. У подальшому 04 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_3 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Вказаний договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. за № 5340, на підставі якого нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41421023 та внесено запис про право власності № 26447826. Вважала, що вказані обставини свідчать про те, що зазначені вище договори дарування квартири були укладені з метою уникнення виконання зобов`язань ОСОБА_4 перед позивачем на підставі рішення суду про стягнення матеріальної шкоди. Крім того, вказувала, що ОСОБА_4 весь час проживав у спірній квартирі, іншого майна, окрім права спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно, у нього не має.

Позивач вважала, що вказані договори дарування квартири не мали на меті настання реальних наслідків, передбачених законодавством України, тому є фіктивними та підлягають визнанню недійсними відповідно положень статті 202, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказувала, що приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. при посвідченні оспорюваних правочинів не було дотримано пункт 4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно якого вимагається нотаріально засвідчена письмова згода іншого подружжя щодо розпорядження спільним майном подружжя, а також абзацу 1 пункту 9, абзацу 1 пункту 10 Порядку, згідно яких передбачено подання оригіналів документів для проведення реєстрації, документів про сплату адміністративного збору, з яких виготовляються електронні копії документів шляхом їх сканування, які долучаються до заяви, зареєстрованої в базі даних заяв. На думку позивача такі дії приватного нотаріуса є неправомірними під час посвідчення договорів.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування квартири від 28 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 12390; визнати недійсним договір дарування квартири від 04 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 5340; визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38392486 від 28 листопада 2017 року; визнати протиправними та скасувати запис про право власності № 23613656 від 28 листопада 2017 року, внесений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А.; визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41421023 від 04 червня 2018 року; визнати протиправними та скасувати запис про право власності № 26447826 від 04 червня 2018 року, внесений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А.

Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири від 28 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 12390. Визнано недійсним договір дарування квартири від 04 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 5340. Скасовано рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38392486 від 28 листопада 2017 року, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 23613656 від 28 листопада 2017 року. Скасовано рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41421023 від 04 червня 2018 року, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 26447826 від 04 червня 2018 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 у квітні 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду Київської області від 31 жовтня 2019 року та Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у вищевказаній справі. У касаційній скарзі зазначала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику надати касаційну скаргу у новій редакції у відповідності до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема касаційна скарга у новій редакції, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підставами касаційного оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема обґрунтування судами своєї позиції з посиланням на висновки Верховного Суду, обставини в яких кардинально відрізняються від обставин цієї справи, при цьому правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах відсутній (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Оскільки недоліки касаційної скарги усунуто, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Елеонори Антонівни, третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів, визнання протиправними та скасування рішень та записів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року.

Витребувати з Дніпровського районного суду міста Києва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 712/14339/18.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик