Справа №: 398/649/20
провадження №: 2/398/861/20
РІШЕННЯ

Іменем України

"04" червня 2020 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Борозни Л.М,, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , представник відповідачів адвокат Руссу Надія Олексіївна, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення,

встановив:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просить зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання солідарно звільнити житлове приміщення.

В обґрунтування позивач посилається на те, що їй належить зазначений будинок. У цьому будинку зареєстрований її син ОСОБА_2 , який фактично разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 почав проживати у ньому з вересня 2018 року. Між ними виникають конфлікти, син вчиняє щодо неї домашнє насильство, ображає її. Через це його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Через це позивач почала хворіти. Умови, в яких вона опинилася через дії відповідачів є незадовільними та унеможливлюють подальше спільне проживання. Тому позивач вимушено тимчасово залишила свій будинок та проживає у знайомих.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов та просила його задовольнити. Також вона була допитана у судовому засіданні як свідок та дала такі показання. Вона є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка вона проживала у цьому будинку одна. Її син ОСОБА_2 був зареєстрований у цьому будинку, але тривалий час не проживав у ньому. За станом здоров`я вона вирішила, що не може обробляти присадибну ділянку і тому у вересні 2018 року вона повідомила своєму сину, що якщо він не заперечує, вона дозволить своїй сусідці ОСОБА_5 обробляти зазначену присадибну ділянку, адже та має невеликий город. ОСОБА_1 наголосила на тому, що не потребувала допомоги свого сина, не просила у нього допомоги і не запрошувала його жити у своєму будинку. Водночас, вона запитала дозволу сина щодо надання у користування присадибної ділянки сусідці, тому що він є її спадкоємцем. У відповідь ОСОБА_2 запитав дозволу ОСОБА_1 проживати у її будинку разом зі своєю на той час цивільною дружиною ОСОБА_3 . Позивачка пояснила, що вважала ОСОБА_3 дружиною свого сина, адже вони прожили разом 15 років, тому дала дозвіл своєму сину та його дружині ОСОБА_3 фактично вселитися і проживати в її будинку. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 фактично розпочали проживати у зазначеному будинку у вересні 2018 року. За згодою власниці ОСОБА_1 її син з дружиною поселилися у великій кімнаті будинку, де проживав її покійний чоловік, а вона залишилася у одній з маленьких кімнат площею 7 м2, яку вона фактично займала до цього. Приблизно через місяць після їх вселення відносини між позивачем та її сином погіршилися через те, що ОСОБА_2 почав систематично словесно її ображати, висловлюватися в її адресу нецензурною лайкою і також погрожувати нанесенням тілесних ушкоджень та вбивством, вимагати від неї гроші, які він начебто втратив через непризначення субсидії у сумі 18 тисяч гривень. Також ОСОБА_1 пояснила, що відповідач створював для неї нестерпні умови проживання. Окрім погроз і домашнього насилля, які вона зазначила з його сторони, він у зимовий період відмовився відкривати двері у кімнаті, яку він займав, щоб тепло від батарей опалення, які встановлені лише у його кімнаті, розповсюджувалося по всьому будинку. Коли ж ОСОБА_1 , яка займає кімнату, у якій батареї не встановлені, намагалася увімкнути обігрівач, ОСОБА_2 вчинив сварку через додаткові витрати на електрику, кричав на неї, погрожував та розбив обігрівач ногою. Водночас, ОСОБА_1 пояснила, що саме вона сплачувала за комунальні послуги упродовж усього часу її спільного проживання з відповідачами, а ОСОБА_2 лише раз дав їй близько 2 тисяч гривень для оплати опалення. Окрім цього, ОСОБА_2 , намагаючись у відсутність своєї матері знайти документи на будинок без її дозволу увійшов до її кімнати та розкидав її особисті речі, а коли матір повернулась додому погрожував їй. Також ОСОБА_1 розповіла про випадок, коли її син ОСОБА_2 душив її. Через таке відношення до себе ОСОБА_1 у серпні 2019 року вперше пішла з дому, знайти тимчасове помешкання їх допомогли її друзі та знайомі, частина з яких допитані як свідки у цій справі. Невдовзі ОСОБА_1 , повернулася додому. Також ОСОБА_1 розповіла, що скаржилася на поведінку сина начальнику поліції, до якого приходила на особистий прийом, також зверталися за допомогою до депутата Олександрійської міської ради ОСОБА_8 , який залучив до вирішення цієї проблеми муніципальну поліцію. Однак роз`яснювальні бесіди, які проводили працівники муніципальної поліції, не вплинули на поведінку ОСОБА_2 і він продовжував ображати матір та погрожувати їй після її повернення додому. Через таку поведінку її син був притягнутий до адміністративної відповідальності. Однак рішення суду щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства і застосовані до нього заходи впливу виявилися безрезультатними. ОСОБА_2 після винесення судом постанови своєї поведінки не змінив, одразу після завершення судового засідання продовжив погрожувати їй, не вчинив жодних дій для усунення наслідків своєї протиправної поведінки щодо матері. Внаслідок цього ОСОБА_1 продовжує вимушено тимчасово проживати з дозволу власниці на час її відсутності у іншому будинку по АДРЕСА_1 та через поведінку сина, який погрожує їй та та ображдає її не може повернутися додому. Також ОСОБА_1 пояснила, що внаслідок пережитого через насильство зі сторони сина ОСОБА_2 стресу, погіршився її стан здоров`я і вона двічі проходила стаціонарне лікування. Вперше після приїзду сина вона була госпіталізована до лікарні взимку 2019 року, пояснює погіршення свого стану психоемоційним виснаженням внаслідок словесних образ і погроз насильством ( ОСОБА_2 приставляв пальці до її очей, погрожуючи їх виколоти, і говорив, що "вбиватиме морально"). Вдруге ОСОБА_1 була госпіталізована у вересні 2019 року, погіршення свого стану здоров`я пов`язує з фізичним насиллям зі сторони її сина. Також ОСОБА_1 повідомила, що має будинок у с. Лікарівка, який отримала у спадщину, та пропонувала своєму сину ОСОБА_2 переїхати туди. Також вона повідомила, що дружина її сина ОСОБА_3 також отримала у спадщину будинок, а отже має житло, куди може переїхати.

Представник позивача адвокат Ковальова Т.Ю. у судовому засіданні підтримала позов із зазначених у ньому підстав. Наголосила на тому, що відповідач ОСОБА_3 має інше житло, яке отримала у спадок від батьків.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи шляхом вручення повісток судовим розпорядником і повідомлення їх представника ОСОБА_10 , про причину неявки не повідомили.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Руссу Н.О. просила проводити розгляд справи за відсутності відповідачів. Вона заперечувала проти задоволення позову оскільки Житловий кодекс не передбачає такого способу захисту, про який просить позивач. Також вона зазначила, що ОСОБА_2 вселився зі своєю дружиною з дозволу позивача, він лише один раз притягувався до адмінвідповідальності, після попередження судом правил співжиття ОСОБА_2 не порушує.

Заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши налані суду докази та інші матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що він проживає за адресою АДРЕСА_2 та є сусідом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , їх будинки знаходяться поруч та між ними навіть немає паркану. Свідок також повідомив, що помітив, що з вересня 2018 року разом з ОСОБА_1 , яка до цього проживала одна, почав проживати ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 . З часу, коли вони стали проживати спільно, свідок бачив та чув, що у будинку ОСОБА_1 відбуваються скандали, він був свідком того як ОСОБА_2 кричав на свою матір ОСОБА_1 , ображав її. За словами свідка вчинки ОСОБА_2 відносно своєї матері не притаманні нормальним відносинам між матір`ю та сином, чин її не поважав та ображав. ОСОБА_1 у відповідь на образи сина, як правило, не відповідала та йшла до будинку. Такі скандали за його спостереженнями відбувалися декілька разів на місяць. Також ОСОБА_1 не менше ніж два рази розповідала свідку, що її син ОСОБА_2 її ображає. Також свідок підтвердив, що брав участь у складанні і підписав акт від 11 лютого 2020 року, який долучений до справи.

Під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 повідомив, що в середині грудня 2019 року його знайома ОСОБА_1 попросила його щоб він привіз її з речами (одягом, посудом і всіма необхідним для автономного проживання речами) з її помешкання по АДРЕСА_1 до іншого помешкання АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 пояснила свідку що син її ображає, через це проживання з ним є нестерпним і тому вона змушена пожити в іншому місці. Також свідку відомо що у серпні 2019 року ОСОБА_4 проживала не менше місця за адресою АДРЕСА_4 , тобто по сусідству зі свідком, у помешканні ОСОБА_15 . Свідок повідомив, що причиною таких переїздів ОСОБА_4 були тяжкі образи зі сторони її сина, яким вона не могла опиратися і тому була змушена виїхати зі свого будинку. Також ОСОБА_1 повідомляла свідку, що вона одна сплавчувала за комунальні послуги коли жила разом із сином.

Під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що вона фактично проживає у АДРЕСА_5 . Їй відомо до осені 2018 року ОСОБА_2 дуже рідко бував у матері, а восени 2018 року він попросив дозволу матері на постійне проживання проживати у її будинку разом з його дружиною. Він приїхав не один, а з сім`єю дочки дружини. Через це у будинку не було належних умов проживання для ОСОБА_1 , їй не було спокою через велику кількість мешканців. ОСОБА_5 живе по сусідству "через будинок", особисто чула розмови на підвищених тонах, які доносилися з будинку Харитонової Л.В. Харитонова Л.В. любила і виховувала сина, але він з того часу, як переїхав жити до матері з осені 2018 року поводився неадекватно, грубив їй, робив не тактовні зауваження. ОСОБА_1 через кілька тижнів після приїзду сина почала скаржитися свідку, яка є її сусідкою, на поведінку сина, на те що він її ображає грубими словами, погрожував, піднімав на неї руку. Сусід ОСОБА_8 чув про ці скандали і викликав муніципальну поліцію. ОСОБА_2 , навіть виписали штраф за хуліганство, а саме за те що він вчинив скандал у будинку, але матір тоді не підписала протокол, оскільки мала надію, що син виправиться. Свідком цих подій ОСОБА_5 була особисто. Але її надії ОСОБА_2 не виправдалися, поведінка її сина з часом ще більше погіршилась і дійшло до рупоприкладтсва. Коли син почав її бити, вона була змушена виїхати. Ці обставини стали відомі свідку зі слів Харитонової Л.В. Харитонова Л.В. соромиться розповідати про те, що син з нею так відноситься. ОСОБА_1 розповідала свідку, що боїться повернутися додому, адже очікує він сина, що він може вчинили злочин щодо неї іі потрапити в тюрму. Саме цього ОСОБА_1 боїться і хоче уникнути, тому не може повернутися додому.

Під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона проживає у АДРЕСА_6 , підтримує дружні стосунки з ОСОБА_1 зі студентських років. Свідок розповіла, що ОСОБА_1 15 грудня 2019 року зателефонувала свідку і схвильованим голосом попросила допомоги, тому що вона пішла з дому через проблеми з сином і невісткою. Свідок допомогла їй знайти житло і домовилась про поселення у будинку одинокої жінки ОСОБА_17 по АДРЕСА_7 . Вже проживаючи у квартирі ОСОБА_17 , ОСОБА_1 розповіла свідку що з нею сталося, а саме про те, щзо вона стада жертвою дамашньго насмильства зхі сторни її сина ОСОБА_2 Харитонова Л.В. раніше не розповідала до це, тому що соромиться. Син погрожував, душив її, вимагав гроші, які були витрачені на оплату комунальних послуг. Через це ОСОБА_1 була змушена шукати собі тимчасове житло. У лютому 2020 року ОСОБА_1 знайшла собі інше житло і переїхала знову. Увесь цей час свідок підтримує дружні відносини з ОСОБА_1 .

Відповідно до договору дарування від 11 грудня 1998 року ОСОБА_19 подарувала ОСОБА_1 будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, складеною головою квартального комітету №16 ОСОБА_20 11.02.2020, у будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані власниця будинку ОСОБА_1 і її син ОСОБА_2 .

Відповідно до акту про склад сім`ї ОСОБА_1 , що був складений 11 лютого 2020 року головою квартального комітету №16 ОСОБА_20 у присутності сусідів ОСОБА_12 і ОСОБА_5 , ОСОБА_1 зареєстрована і постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 , за цією адресою з 2003 року також зареєстрований її син ОСОБА_2 , але фактично не проживав, доматері навідувався дуже рідко і лише з вересня 2018 року проживає постійно.

Відповідно до акту про склад сім`ї ОСОБА_1 , що був складений 11 лютого 2020 року головою квартального комітету №16 ОСОБА_20 у присутності ОСОБА_16 і ОСОБА_23 , ОСОБА_1 15 грудня 2020 року пішла з дому та проживає за адресою АДРЕСА_7 .

Згідно постанови Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 січня 2020 р., яка відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України є обов`язковою для суду, що розглядає справу, встановлено, що 14 грудня 2019 року о 20 год. 00 хв. ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство в сім`ї по відношенню до своєї матері ОСОБА_1 , в ході якої ображав останню грубою нецензурною лайкою, тобто вчинив насильство в сім`ї, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 724 форми №027/о ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 25 лютого 2019 року по 7 березня 2019 року у Олександрійській центральній районній лікарні. У цій виписці у графі анамнез захворювання, зокрема, зазначено про погіршення самопочуття біля 2-х місяці до звернення після психо-емоційного навантаження.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2866 форми №027/о ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 06 вересня 2019 року по 16 вересня 2019 року у Олександрійській центральній районній лікарні.

Суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст. 161 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 161 Житлового кодексу України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Способом захисту права власника житлового приміщення від неправомірних дій наймача є пред`явлення негаторного позову, який за правовою природою є позовом про виселення наймача. Таке тлумачення норм права відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 752/13845/16-ц (провадження № 61-15906св1, посилання у ЄДРСР http://www.reyestr.court.gov.ua/ Review/78011229).

Розглянувши справу, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку, її син ОСОБА_2 зареєстрований у цьому будинку з 2003 року, але фактично постійно проживає у ньому з вересня 2018 року. Також зі згоди власника будинку, тобто ОСОБА_1 , до цього будинку у вересні 2018 року вселилася дружина сина позивача ОСОБА_3 . Також суд на підтаві описаних вище письмових докаазів показань позивача, допитаної як свідка, і показань свідка встановив, що ОСОБА_2 упродовж тривалого часу, а саме з жовтня 2018 по грудень 2019 року систематично порушує правила співжиття зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , а саме ображає її нецензурними словами, вчиняє сварки, погрожує нанесенням тілесних ушкоджень, а також застосовує фізичне насилля щодо неї. Внаслідок такого поводження зі сторони свого сина ОСОБА_2 була вимушена двічі залишати своє помешкання, щоб уникнути психологічного та фізичного насильства з його сторони. У зв`язку з фактами домашнього насильства до ОСОБА_2 застосовувались заходи громадського впливу, а саме за дорученням депутата Олександрійської міської ради працівниками КП "Муніципальна безпека Олександрійської міської ради" з ОСОБА_2 проводиться роз`яснювальна робота щодо недопущення випадлків домашнього насмильства. Ці заходи громадського впливу були безрезультатними, адже ОСОБА_1 продовжувала зазнавати психологічного і фізичного насильства зі сторони сина та через це була змушена тимчасово залишити власний будинок. Також ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_1 . Зазначеною вище постановою суду встановлено факт вчинення ОСОБА_2 , домашнього насильства. Враховуючи прохання потерпілої ОСОБА_1 , яка боялася погіршення відносин із чином внаслідок стягнення з нього штрафу або громадських робіт, суд обмежився усним зауваженням. Однак, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не змінило його поведінку, адже після завершення судового засідання він продовжив погрожувати своїй матері ОСОБА_1 , не вчинив жодних дій для усунення наслідків своєї протиправної поведінки щодо матері. Внаслідок цього подальше проживання ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 є неможливим. ОСОБА_1 продовжує вимушено тимчасово проживати з дозволу власниці на час її відсутності у іншому будинку по пров. Зеленому та через поведінку сина, якого вона боїться, не може повернутися додому. Таким чином, суд встановив наявність усіх передбачених ст. 116 Житлового кодексу України умов і підстав для виселення ОСОБА_2 з належного позивачу житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

У решті позовних вимог, а саме щодо зобов`язання ОСОБА_3 звільнити житлове приміщення, слід відмовити, адже надані суду докази не підтверджують, що ОСОБА_3 порушувала правила співжиття у будинку, відсутні докази застосування щодо неї заходів громадського впливу. Суд відхиляє доводи позивача про те, що вона як власник будинку має право виселити відповідача, адже ОСОБА_3 є членом сім`ї наймача ОСОБА_2 та вселилася у будинок з дозволу власниці ОСОБА_1 . У такому випадку правовідносини, що виникли між зазначеними особами регулюються зазначеними вище нормами Житлового кодексу України, які передбачають, що виселення члена сім`ї наймача можливе лише за умов, передбачених ст.116 ЖК України, наявність яких у справі позивачем не доведена.

Суд також відхиляє доводи представника відповідача щодо обрання позивачем невірного способу захисту. Так, згідно тексту позовної заяви, враховуючи подальше його уточненням позивачем, ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання солідарно звільнити житлове приміщення. Суд вважає, що позовна вимога зобов`язати відповідачів звільнити належне позивачу житлове приміщення є за змістом тотожною вимозі про виселення без надання іншого жилого приміщення та відрізняється лише іншим словесеним вираженням. Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилається на ст. 391 ЦК України яка встановлює право власника майна на пред`явлення негаторного позову. Водночас, як зазначено вище позов про виселення є різновидом негаторного позову. До того ж саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Так у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Також суд відхиляє інші доводи представника відповідача із зазначених вище підстав. Зокрема суд наголошує, що сукупність наданих позивачем доказів, що описані вище, є достатньою для доведення систематичного порушення відповідачем ОСОБА_2 , правил співжиття. Також позивач довела, що до нього застосовувались заходи громадського впливу і вони були безрезультатними. Відповідач не заперечував проти доводів позивача про те, що дійсно вчиняв щодо своєї матері домашнє насильство, а також не надав будь-яких доказів того, що застосовані до нього заходи впливу принесли результат і він змінив свою поведінку та ставлення відносно матері та уснув наслідки своєї протиправної поведінки відносно неї та інші причини, які перешкоджають її поверненню до власного помешкання.

Також, аналізуючи доводи представника відповідача про недостатність наданих позивачем доказів та відхиляючи ці доводи, суд бере до уваги істотні труднощі, які об`єктивно спіткають жертву домашнього насильства, зокрема у зборі доказів, адже вона є пенсіонером, немає іншого виходу крім пенсії, внаслідок протиправних дій відповідача була змушена покинути власну оселю і протягом тривалого часу шукати собі інше тимчасове житло, подала позов до суду після звернення до Олександрійського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду, у судове засідання не з`явився і не дав будь-яких пояснень своєї поведінки відносно матері. Водночас, показання позивача ОСОБА_1 , допитано як свідка, є послідовними та узгоджуються з показаннями інших свідків та письмовими доказами.

Керуючись ст. 258, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

Задовольнити частково позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення.

Виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , паспорт громадянина україни НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , витрати на оплату судового збору у розмірі 420 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду у порядку, передбаченому ст. 355 і п.15.5 ч.1 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 9 червня 2020 року.

Учасники справи: ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Орловський В.В.