Номер провадження: 22-ц/813/5713/20
Номер справи місцевого суду: 515/2093/17
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2017 року ОСОБА_1 пред`явив вказаний позов, посилаючись на наступні обставини.

У вересні 2005 року він почав користуватися нежитловою будівлею № НОМЕР_1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , яка розташована на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської АДРЕСА_2 , та раніше належала агрофірмі «Прикордонник», правонаступником якого стало ВАТ «НВНГ «Прометей». Вказана будівля знаходилася у вкрай жахливому стані, був відсутній на 80 % дах, були відсутні вікна і двері, почали руйнуватися стіни, тому він прийняв рішення про відкрите заволодіння нерухомістю та відбудову будівлі. З вересня 2005 року ним було вкладено значні кошти на відновлення та утримання будівлі, а саме: перекрито дах, відновлено вікна та двері, усилено стіни, кожен рік проводяться поточні ремонти. За час відкритого та безперервного користування будівлею до нього ніяких претензій від можливо заінтересованих осіб не надходило, місцеві органи спротиву не чинили. У зв`язку з тим, що ВАТ «НВНГ «Прометей» припинило свою діяльність укласти правову угоду щодо купівлі-продажу вказаної будівлі неможливо. Ним замовлено технічний паспорт на будівлю, за його заявою рішенням Лиманської сільської ради об`єкту присвоєно наступну адресу: Одеська область, Татарбунарський район, Лиманська сільська рада, нежитлова будівля № НОМЕР_1 . Оскільки він безперервно та відкрито більше десяти років користується нежитловою будівлею № НОМЕР_1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 на території АДРЕСА_3 , спірних питань щодо вказаної нерухомості не має, вимог щодо її повернення ніхто не заявляє, просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки інших способів захистити його право власності законом не передбачено.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно за набувальною давністю нежитлову будівлю № НОМЕР_1 комплексу будівель і споруд АДРЕСА_1 , що складається з приміщень під літерою «А», загальною площею 1059,4 кв. м., розташованих на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Стягнути з позивача на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подачу апеляційної скарги у цій справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В., яка звернулась в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, визнано неподаною та повернено скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В., подану в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, задоволено; справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 04 червня 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.

01 червня 2020 року від прокуратури Одеської області надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вказану заяву, судова колегія дійшла до висновку, що у її задоволенні необхідно відмовити з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом касаційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мають повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при апеляційному розгляді, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 10 червня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції послався на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що копією технічного паспорту, виготовленого за станом на 28.03.2010 р. (а.с. 6-9), підтверджується, що ОСОБА_1 замовлено технічну документацію на сарай, розташований в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області.

Виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 20 жовтня 2017 року прийнято рішення про присвоєння об`єкту нерухомості, який розташований на території комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за межами населеного пункту Одеська область, Татарбунарський район, Лиманська сільська рада, нежитлова будівля № НОМЕР_1 (а.с. 10).

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, сформованого 08 травня 2015 року (а.с. 11-15), підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче насінницьке господарство «Прометей» 20 липня 2007 року припинено як юридична особа у зв`язку з банкрутством

Довідкою виконкому Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області № 782 від 08.11.2017р. (а.с.16), підтверджується, що ОСОБА_1 з 2005 року дійсно безперервно користується та здійснює поточний ремонт нежитлової будівлі №3, яка розташована на території Лиманської сільської ради, комплекс будівель та споруд АДРЕСА_1 .

Вартість АДРЕСА_4 будівлі № НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 с. АДРЕСА_3 , складає 311 668 грн., що вбачається з звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку, виготовленого ТОВ «Імперіал-777», складеного 21 листопада 2016 року (а.с. 17-48).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності, згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем нежитлової будівлі АДРЕСА_6 НОМЕР_2 . АДРЕСА_3 , користується нею з 2005 року, тобто добросовісно заволодів нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно ним володіти.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, за ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на зазначену нежитлову будівлю за набувальною давністю.

Однак з такими висновками апеляційний суд повністю погодитись не може з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Так, за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Зокрема, у відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Таким чином, для набуття права власності за давністю володіння необхідно дотримання таких умов: володіння є добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, володіння є відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, та безперервним, тобто якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, що він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

Таким чином, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Проте, судом першої інстанції наведені норми цивільного законодавства залишено поза увагою, через що визнано право власності за набувальною давністю на нерухоме майно без законних на те підстав.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач, посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з вересня 2005 року почав користуватися нежитловою будівлею № НОМЕР_1 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , що раніше належало агрофірмі «Прикордонник» та у подальшому ВАТ «НВНГ «Прометей», як його правонаступнику. При цьому, вказує на те, що рішення про заволодіння вказаною нерухомістю було обґрунтовано тим, що будівля знаходилася у напівзруйнованому стані, з майже відсутнім дахом, без вікон та дверей, та зруйнованими стінами.

Водночас, позивач вказує на те, що оскільки ВАТ «НВНГ «Прометей» припинило свою діяльність на підставі рішення Господарського суду Одеської області №21/87-04-5098 від 27.06.2007р., він не мав можливості укласти угоду купівлі-продажу майна, через що розпочав збір документів на підтвердження права на будівлю.

Отже, позивачу було відомо про дійсного власника майна, й те, що він заволодів чужим майном, яке йому не належало, а також про відсутність підстав для набуття права власності на нього, що виключає добросовісність володіння. При цьому, доказів того, що дійсний власник на час заволодіння майном відмовлявся від права власності на нього, матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України відкритість та безперервність володіння будівлею. Зокрема, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 263 ЦПК України неповно з`ясував обставини, які мають значення у справі, та послався лише на довідки виконавчого комітету Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 08.11.2017 про те, що позивач користується та здійснює поточний ремонт нежитлової будівлі, утім, інших належних доказів матеріали справи не містять.

Також, визнаючи право власності за набувальною давністю, судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги доводи позивача про те, що ним спірну будівлю відбудовано, оскільки це не підтверджується матеріалами справи, а по друге, будь-які будівельні роботи можуть виконуватися лише у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, за наявності дозвільної будівельної та проектної документації, а також документів на земельну ділянку. Недотримання встановленого порядку здійснення будівництва свідчить про здійснення самочинних будівельних робіт, що також виключає добросовісність володіння майном.

Також, судом першої інстанції залишено поза увагою, що Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області не є розпорядником земельної ділянки сільськогосподарського призначення поза межами населеного пункту, на якій розташована спірна нерухомість.

Встановлено, що земельна ділянка під господарськими будівлями та дворами за межами населених пунктів на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення. Копії листів відділу у Татарбунарському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 21.11.2018р. та Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 20.11.2018р. додані скаржником до апеляційної скарги.

Отже, визнаючи право власності на нежитлову будівлю загальною площею 1059,4 кв.м., суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення у справі, та фактично вирішив питання щодо користування земельною ділянкою, яка є необхідною для її обслуговування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно із ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», чинному станом на момент підписання спірного договору, при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави.

Виходячи із приписів п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016р. №333, на території Одеської області, землями державної власності сільськогосподарського призначення розпоряджається Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

Відповідно до положень п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення в цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам законодавства постановив рішення, яким вирішив питання про права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру у Одеській області, яке не було залучене до участі у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа №515/1045/17), від 18 грудня 2019 року (справа №515/1044/17).

Отже, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу апеляційної скарги на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року прокуратура Одеської області сплатила 4675,02 гривень.

Отже, зі ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року прокуратура Одеської області сплатила 4675,02 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги на користь прокуратури Одеської області (, Р/р UA0000564 в ДКСУ м. Київ, адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4675,02 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк