Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 369/6999/16-ц

провадження № 61-14250св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Сидоренком Віталієм Вікторовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. (далі - Приватний нотаріус Каплун Ю. В.), ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2015 року ОСОБА_6 уклав від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0546 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , з ОСОБА_4 . Під час укладення вказаного договору ОСОБА_6 діяв на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення та посвідченої Приватним нотаріусом Каплуном Ю. В. Вказує про те, що вищезазначена довіреність була видана на ім`я ОСОБА_2 на підставі довіреності від 12 червня

2014 року виданої на ім`я ОСОБА_3 , посвідченої Приватним нотаріусом Каплуном Ю. В. Наголошував на тому, що згідно умов вказаного договору купівлі-продажу земельна ділянка була продана за ціною, яка становила 41 194,00 грн, однак за результатами оцінки, здійсненої станом на день укладення цього договору купівлі-продажу вартість земельної ділянки, яка була предметом договору становила

526 223,00 грн. На думку позивача, ОСОБА_7 було відчужено його земельну ділянку за ціною, яка більш ніж у 10 разів менша від ринкової. Також зазначав про те, що ОСОБА_2 не передав йому навіть 41 194,00 грн, які він отримав від ОСОБА_4 як оплату за договором купівлі-продажу. Зазначав також про те, що оскільки ОСОБА_3 визначила ОСОБА_8 в якості замісника без повідомлення позивача та погодження з ним кандидатури замісника, позивач вважає, що відповідачі несуть солідарну відповідальність.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на його користь 526 223,00 грн, з яких 41 194,00 грн - грошові кошти, одержані у зв`язку з виконанням доручення та 485 029,00 грн - завдані збитки.

Також у серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2014 року між ОСОБА_7 та

ОСОБА_9 було укладено договір позики, за яким остання позичила грошові кошти у розмірі 361 295,70 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були укладені два іпотечні договори, згідно першого іпотечного договору, позивач передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1200 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а згідно другого іпотечного договору передав в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за тією ж адресою. У зв`язку з неповерненням позичальником та іпотекодавцем отриманих в позику коштів у визначений термін між ОСОБА_2 , який діяв від імені позивача на підставі довіреності, та ОСОБА_10 були укладені договори купівлі-продажу переданих в іпотеку земельної ділянки та житлового будинку. При цьому, договір купівлі-продажу земельної ділянки було здійснено за ціною 158 402,64 грн, а договір купівлі-продажу житлового будинку - за ціною 466 188,00 грн. При цьому, відповідно до експертної оцінки вартість житлового будинку станом на день укладення вказаних договорів становить 2 864 000,00 грн., що еквівалентно 136 214,00 доларів США, а вартість земельної ділянки - 1 265 465,00 грн. Вказує на те, що ОСОБА_2 навмисно було занижено ціни на вказані об`єкти нерухомості, чим було завдано йому значних збитків.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з ОСОБА_8 на його користь

3 504 874,36 грн. у якості відшкодування різниці між ціною продажу предмету іпотеки та звичайною ціною на нього.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня

2016 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Каплун Ю. В.,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення коштів з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення коштів (а. с. 14 том 2).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня

2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач всупереч нормам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення помилки від 09 липня 2019 року,апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позови ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 2 152 141,00 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки продані земельні ділянки та будинок, що належали позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності були продані ОСОБА_2 за ціною, яка не відповідала дійсній ринковій вартості на момент продажу, що підтверджено й висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 31 липня 2018 року № 20572/17-43/13913/13914/18-43, який був складений на виконання ухвали апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , подана адвокатом Сидоренком В. В., на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 у касаційній скарзі, поданій адвокатом Сидоренком В. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом не було належним чином встановлено всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказує на те, що апеляційним судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 38 Закону України «Про іпотеку», а саме поза увагою суду залишилася та обставина, що його дії щодо продажу предметів іпотеки відповідали вимогам вказаної статті. Зазначає також про те, що позивачу у справі було відомо про наявну заборгованість за договором позики, про те, що якщо він її не погасить, то він як іпотекодержатель спірних об`єктів нерухомості змушений буде їх продати, однак заборгованість ОСОБА_1 не погасив і домовлятися щодо вартості цього нерухомого майна також відмовився, тому він на власний розсуд змушений був діяти в такій ситуації. Також звертає увагу суду на те, що ним було проведено оцінку нерухомого майна, а висновки експертів знаходяться в матеріалах справи, тому він не повинен відповідати за вказаними позовними вимогами. Крім того, ОСОБА_2 вважає неналежним доказом висновок експерта за результатами проведеної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, оскільки він містить в собі ряд певних недоліків, що вказує на те, що такий висновок експерта не може бути належним доказом у справі. На його думку, суд апеляційної інстанції незаконно відхилив висновки щодо оцінки спірних об`єктів нерухомості, які були отримані ним під час відчуження спірного нерухомого майна, надавши при цьому перевагу висновку експерта, який було надано в рамках розгляду справи. Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 навіть не обґрунтував чому саме він має сплачувати позивачу завдану матеріальну шкоду. Звертав увагу на те, що судом апеляційної інстанції неправильно було застосовано до спірних правовідносин й положення статей 22, 623 ЦК України, оскільки судом не було встановлено, які саме збитки були завдані позивачу та не було встановлено причинного зв`язку між його діями та завданими збитками. Зазначає про те, що судом апеляційної інстанції були порушені й норми статей 77, 79, 82, 89 ЦПК України, оскільки судом були взяті до уваги неналежні у справі докази та не було надано оцінки тим обставинам справи, які мали значення для правильного вирішення спірних правовідносин.

Доводи інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 , поданому адвокатом Вадовським В. С., на касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Сидоренком В. В., вказано, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, оскільки апеляційним судом належним чином встановлено всі обставини справи та надано правильну правову оцінку спірним правовідносинам. Вказує на те, що доводи касаційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу та зводяться до незгоди відповідача з висновком апеляційного суду. Зокрема звертає увагу, що ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі не погоджується з грошовою оцінкою спірних об`єктів нерухомості, разом з тим жодних клопотань про проведення у справі повторної експертизи з підстав його незгоди з встановленими експертом цінами або про виклик самого експерта для надання пояснень у судовому засіданні до суду апеляційної інстанції він не заявляв. Також вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_2 на іншу цивільну справу

№ 359/5566/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів за договором позики внаслідок виконання зобов`язання, де ним було заявлено вимогу про стягнення 726 950,00 грн, оскільки в цій справі він просив стягнути ті грошові кошти, за які іпотекодержатель фактично реалізував предмети іпотеки, не залежно від того, що він не погоджувався з їх розмірами. Зокрема звертає увагу суду, що в справі № 359/5566/17 він не міг навіть вказати інші суми, оскільки на час звернення до суду з таким позовом оскаржуваної відповідачем постанови суду, у справі, що переглядається, навіть не існувало, тому ним були вказані лише фактичні суми, які були зазначені в договорах купівлі-продажу предметів іпотеки.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , поданому адвокатом

Сидоренком В. В., про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року.

У серпні 2019 року справу № 369/6999/16-ц передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 361 295,70 грн, що становило 31 000,00 доларів США зі строком повернення 12 година ранку 12 липня 2014 року (а. с. 78 том 1).

За розпискою від 12 червня 2014 року ОСОБА_1 передав у іпотеку ОСОБА_2 земельну ділянку і будинок, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 за виконання зобов`язання, які виникли у ОСОБА_9 (а. с. 79 том 1).

20 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено два договори іпотеки, згідно яких іпотекодавець передав в іпотеку будинок, загальною площею

279 кв. м з господарськими спорудами та земельну ділянку, площею 0,1200 га, розташованих за адресою:

АДРЕСА_1 як майновий поручитель за виконання зобов`язання, які виникли у ОСОБА_9 (а. с. 119-124, 125-130 том 1, а. с. 171-173 том 2).

У розділі VІ Договору іпотеки будинку та господарських споруд визначено сторонами договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (а. с. 121-122

том 1).

Пунктом 6.2.5 цього застереження вказано, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки Предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

У розділі VІ Договору іпотеки земельної ділянки, розміром 0,1200 га визначено сторонами договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя

(а. с. 127-129 том 1).

Пунктом 6.2.4 цього застереження встановлюється, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Пункт 6.3.4 передбачав, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 повідомив позивача про погашення боргових зобов`язань за ОСОБА_9 , а при невиконанні його вимоги він вказав, що ним буде здійснено продаж іпотечного майна.

Оскільки позивач ОСОБА_1 на письмову вимогу ОСОБА_2 щодо погашення боргу, як майнового поручителя не відреагував, борг не погасив, то останній відчужив іпотечне майно шляхом його продажу.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2015 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,1200 га розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 за експертною оцінкою 158 402,64 грн

(а. с. 113-115 том 2).

Відповідно до звіту про оцінку майна № RS48-150608-001 проведеного на замовлення ОСОБА_1 , вартість земельної ділянки, площею 0,1200 га на момент укладення договору купівлі-продажу (08 червня 2015 року) становила 1 265 465,00 грн без ПДВ (а. с. 145-157 том 1).

Житловий будинок за тією ж адресою був проданий ОСОБА_2 за ціною

723 084,78 грн (а. с. 162-164 том 2).

Згідно звіту про оцінку будинку, проведену на замовлення ОСОБА_1 на момент його продажу (08 червня 2015 року) його вартість становила 2 864 000,00 грн

(а. с. 168-213 том 1).

Також судами було встановлено, що 12 червня 2014 року позивач ОСОБА_1 видав довіреність ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у справі на розпорядження, експлуатацію (управління) та відчуження нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0499 га. Для чого надав їм право замовити та отримати документи, зокрема, звіту про експертну оцінку майна (земельної ділянки). Довіреність була видана на підставі усного договору доручення з правом передоручення (а. с. 87 том 1).

В порядку передоручення ОСОБА_3 08 червня 2015 року видала довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 щодо продажу земельної ділянки

АДРЕСА_1 , площею 0,0499 га. Для чого надала йому право замовити та отримати документи, зокрема, звіт про експертну оцінку майна (земельної ділянки) (а. с. 193 том 3).

08 червня 2015 року, діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, виданою

ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продав

ОСОБА_4 земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0546 га за ціною 41 194,00 грн (експертна грошова оцінка, як зазначено в договорі) (а. с. 13-16 том 1).

Відповідно до звіту про оцінку майна №RS48-150608-002 проведеного на замовлення ОСОБА_1 , вартість земельної ділянки, площею 0,0499 га (навіть, меншою за продану) на момент укладення договору купівлі-продажу (08 червня 2015 року) становила 526 223,00 грн без ПДВ (а. с. 21-33 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 жовтня 2017 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судово-будівельно-технічну експертизу щодо визначення дійсної ринкової вартості спірних об`єктів нерухомості.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 31 липня 2018 року

№ 20572/17-43/13913/13914/18-43 дійсна ринкова вартість житлового будинку станом на 08 червня 2015 складає 1 725 470,00 грн, земельної ділянки, загальною площею 0,1200 га - 814 800,00 грн, земельної ділянки загальною площею 0,0499 га - 338 821,00 грн (а. с. 27-47 том 3).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення коштів ОСОБА_1 наголошував на тому, що майно, яке належало йому на праві приватної власності, було продано ОСОБА_2 , як за довіреністю, так і у відповідності до договорів іпотеки за ціною, яка не відповідала його дійсній вартості та в десятки разів була занижена про що він дізнався з інформації, отриманої із звітів щодо оцінки вартості такого майна проведеної з власної ініціативи.

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Щодо протиправності дій ОСОБА_2 під час відчуження земельної ділянки на підставі довіреності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Частиною першою статті 1004 ЦК України встановлено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний зокрема негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Отже, метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Судами обох інстанцій було встановлено, що 12 червня 2014 ОСОБА_1 видав довіреність ОСОБА_3 та ОСОБА_11 на розпорядження, експлуатацію (управління) та відчуження нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки площею 0,0499 га. Для чого надав їм право замовити та отримати документи, зокрема, звіту про експертну оцінку майна (земельної ділянки). Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважив повірених укладати і підписувати будь-які не заборонені чинним законодавством України договори, у тому числі договори купівлі-продажу, попередні договори та будь-які зміни і доповнення до них, на умовах на їх розсуд будь-кого з повірених. Довіреність видана на підставі усного договору доручення з правом передоручення (а. с. 87 том 1).

У порядку передоручення ОСОБА_3 08 червня 2015 року видала довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 щодо продажу земельної ділянки площею

0,0499 га. Для чого надала йому право замовити та отримати документи, зокрема, звіт про експертну оцінку майна (земельної ділянки) та укладати і підписувати будь-які не заборонені чинним законодавством України договори, у тому числі договори купівлі-продажу, на умовах на його розсуд (а. с. 194 том 3).

08 червня 2015 року, діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, виданою

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 продав земельну ділянку площею 0,0546 га за ціною 41 194,00 грн (експертна грошова оцінка, як зазначено в договорі).

Також судами було встановлено, що нотаріусом було повідомлено довірителя про передоручення повноважень за довіреністю, виданою на ім`я ОСОБА_3 .

Системний аналіз зазначених вище норм матеріального права та встановлені судами обставини, дають підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_2 в межах наданих йому повноважень в порядку передоручення, відчужив земельну ділянку за ціною відповідно до звіту про експертну оцінку майна, право на замовлення якого було також передбачено довіреністю. Тобто, уклав договір купівлі-продажу на умовах на свій розсуд, як це було передбачено змістом самої довіреності виданої на ім`я

ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Отже, складовими елементами акта завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

Разом з тим, судами встановлено, що позивачем не було надано жодних доказів того, що ним було пред`явлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, ним не було оспорено довіреність на ім`я ОСОБА_2 та не надано жодних належних і допустимих доказів завдання йому майнової шкоди в розумінні статті 22 ЦК України, що є його процесуальним обов`язком.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що ОСОБА_2 при відчуженні спірної земельної ділянки діяв в межах повноважень передбачених довіреністю від

08 червня 2015 року, а позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про заподіянні йому шкоди, а саме збитків, у вигляді упущеної вигоди, до суду надано не було.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги позивача на вказані норми матеріального права належної уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 338 821,00 грн, як упущеної вигоди.

Зокрема судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не було встановлено протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між його діями та завданою позивачу шкодою, не було визначено правової природи цієї шкоди (втрати чи упущеної вигоди, що мають різні засоби доказування).

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов помилково висновку про те, що дії ОСОБА_2 під час відчуження земельної ділянки на підставі довіреності є протиправними та завдали позивачу збитків у розумінні статті 22 ЦК України.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в цій частині також не відповідає вимогам закону, оскільки суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та застосував неправильні норми матеріального права відмовляючи у задоволенні позову.

Зокрема слід зазначити, що поза увагою судів обох інстанцій залишилась та обставина, що позивач звертаючись до суду з позовом просив також стягнути з відповідача 41 194,00 грн, які отримав ОСОБА_2 , у зв`язку з виконанням доручення виданого на його ім`я.

У розумінні статті 22 ЦК України кошти у розмірі 41 194,00 грн, які ОСОБА_2 отримав, у зв`язку з відчуженням спірної земельної ділянки на підставі доручення та які він не повернув довірителю є доходами, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене неправомірними діями повіреного.

Оскільки ОСОБА_2 отримані ним кошти від продажу спірної земельної ділянки не передав позивачу, то такі кошти мають бути повернуті ним позивачу, оскільки вони є збитками, які позивач міг би отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушене неправомірними діями ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь 41 194,00 грн, а саме коштів, які отримав

ОСОБА_2 від продажу спірної земельної ділянки підлягають задоволенню, оскільки ці кошти є збитками позивача в розумінні статті 22 ЦК України.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права, а ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення коштів внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 при відчуженні земельної ділянки на підставі довіреності.

Щодо протиправності дій ОСОБА_2 під час відчуження земельної ділянки та житлового будинку за умовами договорів іпотеки.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»):

1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

20 червня 2014 року в забезпечення виконання договору позики між позивачем та ОСОБА_2 укладені два договори іпотеки, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В.

Відповідно до умов першого договору іпотеки на забезпечення виконання основного зобов`язання ОСОБА_9 позивач передав в іпотеку ОСОБА_2 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0,1200 га. Згідно з пунктом 2.2 договору іпотеки сторони оцінили зазначену земельну ділянку в 116 547,00 грн (125-130 том 1).

Згідно з другим договором іпотеки на забезпечення виконання основного зобов`язання ОСОБА_9 позивач передав в іпотеку ОСОБА_2 належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок. За пунктом 2.2 договору іпотеки сторони оцінили житловий будинок в 466 188,00 грн (а. с. 119-124 том 1).

Пунктами 4.3.3. вищевказаних договорів іпотеки передбачено право іпотекодержателя у разі невиконання умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суми кредитів, проценти за користування кредитами, пеню, штраф, інші платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису.

У пунктах 5.4.8 договорів іпотеки вказано, що право продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена, відповідно до висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем.

Пунктами 6.3.1. договорів іпотеки встановлено, що іпотекодавець надає свою згоду на продаж іпотекодержателем від свого імені предметів іпотеки відповідно до умов цих договорів та Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пунктів 6.3.2 договорів іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний за

30 днів до укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеку.

Судами обох інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 направив позивачу нотаріально засвідчену вимогу від 17 березня 2015 року, у якій зазначено, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання вимоги він згідно з пунктами 5.4.8. договорів іпотеки та в рамках чинного законодавства України набуде право від свого імені продати предмети іпотеки за ціною визначеною експертом та спрямувати отримані кошти на задоволення своїх вимог.

07 квітня 2015 року ОСОБА_1 відповів на вищезазначену вимогу нотаріально посвідченою заявою, у якій заявив, що визнає борг, однак на даний час не має можливості його оплатити.

Таким чином, вищезазначена вимога відповідача є фактичним повідомленням іпотекодавця іпотекодержателем про намір іпотекодержателя укласти договори купівлі-продажу предметів іпотеки та надавала іпотекодержателю право на відчуження предметів іпотеки по закінченню встановленого 30 денного терміну.

Отже судами обох інстанцій було встановлено, що ОСОБА_2 відчужив спірні об`єкти нерухомості, які перебували в його іпотеці з дотриманням умов договорів іпотеки, які були укладені між позивачем та відповідачем.

Тобто, судами не було встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, що відчуження предметів іпотеки іпотекодержателем відбулося з порушенням умов договорів іпотеки.

Крім того, частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на преюдиційне рішення, ухвалене у справі № 359/5566/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення з останньої суми основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 3 % річних від простроченої суми, процентів за користування грошовими коштами у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, та пені, який позивач обґрунтовував тим, що у зв`язку з виконанням ним, як майновим поручителем, обов`язку боржника за договором позики, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні.

У межах розгляду справи № 359/5566/17-ц встановлені наступні обставини, що визнавались позивачем.

Відповідно до наданих приватним нотаріусом належним чином завірених документів вбачається, що на час звернення стягнення на предмети іпотеки заборгованість за основним зобов`язанням ОСОБА_9 перед ОСОБА_2 становила 726 950,00 грн, що було еквівалентно 31 000,00 доларів США.

Посвідчення нотаріусом договорів купівлі-продажу іпотечного майна свідчить про те, що останній перевірив докази існування заборгованості та безспірність розміру заборгованості.

Пунктом 3.2. договору купівлі-продажу житлового будинку визначено, що продаж цей вчиняється на суму 723 084,78 грн.

Відповідно до пункту 3.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж цей вчиняється за узгодженою сторонами вартістю на суму 158 402,64 грн.

За наведених обставин, коли в рахунок погашення заборгованості в розмірі 726 950,00 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки за оцінкою в загальній сумі 881 487,42 грн, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт виконання ним, як майновим поручителем основного зобов`язання у повному розмірі.

Отже, у справі № 359/5566/17-ц ОСОБА_1 визнає дійсність договорів купівлі-продажу, ціну продажу предметів іпотеки та вважає, що задовольнив вимоги іпотекодержателя в повному обсязі.

Натомість у справі, що переглядається, позивач вважає, що іпотекодержатель, відчужуючи предмети іпотеки, на підставі умов договорів іпотеки та з дотриманням процедури повідомлення іпотекодавця про майбутнє звернення стягнення на предмет іпотеки в строки визначені договорами, завдав йому майнової шкоди (упущена вигода), не зазначаючи при цьому складу цивільного правопорушення відповідача.

Разом з тим, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності, а на позивача в такому разі покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Таким чином, суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен був довести належними та допустимими доказами той факт, що за звичайних обставин він мав би реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи.

Тобто, позивачу необхідно було довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у нього є наслідком такої протиправної поведінки.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення коштів внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 при відчуженні земельної ділянки та житлового будинку за умовами договорів іпотеки дійшов неправильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди, оскільки із вказаних норм матеріального права та встановлених судами обставин справи не вбачається складу цивільного правопорушення, що призвело до завдання позивачу вказаної ним майнової шкоди.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 при відчуженні земельної ділянки та житлового будинку за умовами договорів іпотеки також не відповідає вимогам закону, оскільки суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та застосував неправильні норми матеріального права відмовляючи у задоволенні позову.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права, а ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення коштів внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 при відчуженні земельної ділянки та житлового будинку за умовами договорів іпотеки підлягають скасуванню з прийняттям в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності вини у діях ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення повністю, оскільки вони прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, а допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

За змістом підпунктів б), в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині зазначається про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви пропорційно задоволеним позовним вимогам (8 %) у розмірі 420,98 грн (5 262,23 грн * 8 % = 420,98 грн) та за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 463,08 грн (110 % від 5 262,23 грн = 5 788,45 (5 788,45 грн * 8% = 463,08 грн)), разом підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 884,06 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Сидоренком Віталієм Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня

2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 рокускасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, у вигляді упущеної вигоди, у розмірі 41 194,00 грн (сорок одна тисяча сто дев`яносто чотири гривні 00 копійок).

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 884,06 грн (вісімсот вісімдесят чотири гривні нуль шість копійок).

Постанова суду касаційної інстанціїнабирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш С. Ю. Мартєв Є. В. Петров С. П. Штелик