Справа № 630/395/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року м.Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі головуючого Зінченка О.В., за участю секретаря судового засідання Тімченко Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Люботин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Л.П., про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовної заявою, в якій з урахуванням уточнень, просить:

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , у період із 03.11.2013 року по 06.08.2014 року;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10.02.2016, житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріусом нотаріального Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 361, а саме визнати недійсним друге речення пункту 7: Покупець, ОСОБА_5 . купує житловий будинок з надвірними за особисті кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.03.2016 року Литвиновою І. ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2016, земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріусом нотаріального Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 365, а саме визнати недійсним друге речення пункту 9: Покупець, ОСОБА_2 , купує земельну ділянку за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.02.2016 року Литвиновою І. ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209 ;

- визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2016, земельної ділянки загальною площею 0,2870 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 (Покупець), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріусом нотаріального Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 369, а саме визнати недійсним друге речення пункту 10: Покупець, ОСОБА_2 , купує земельну ділянку за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.02,2016 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209. ;

- визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,287 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 . (ціна 46666,67 грн.);

- визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . (ціна 16000 грн.);

- стягнути із ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , компенсацію у розмірі 83500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок за 1/2 частку автотранспортного засобу: Модель: ОРЕL VIVARO, Державний номер: НОМЕР_3 , Рік випуску: 2004, Колір: Жовтий, Об`єм двигуна: 1870, Вага: 1752, Тип авто: Легковий, Тип кузова: Пасажирський-Ь, Тип дії: Перереєстрація тз на нового власника за довідкою-рахунком 14.03.2014 р.;

- стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , усі документально підтвердженні судові витрати у розмірі 4535,27 грн.

Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.12.2009 по 20.09.2012, вдруге позивач зареєструвала шлюб із відповідачем 07.08.2014, який був розірваний 23.02.2017.

Під час шлюбу відповідачем було придбано за трьома договорами купівлі-продажу від 10.02.2016, житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначених договорах є положення про те, що відповідач купує зазначені об`єкти нерухомості за особисті грошові кошти, про що надана заява дружини ОСОБА_1 . Позивач звертає увагу на те, що вказана заява була написана під впливом обману з боку відповідача, який пообіцяв, що у разу написання заяви позивач, усе майно буде подароване дітям. В подальшому у 2018 році, після розірвання шлюбу, позивач була вимушена покинути будинок із дітьми, що свідчить про обман з боку відповідача.

Також, позивач зазначає, що її заява стосувалась виключно земельної ділянки 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку), але ніяк не стосувалася земельної ділянки у розмірі 0,2870 га (для ведення особистого селянського господарства), тому приватний нотаріус Гуменна Л.П. помилково послалася у договорі купівлі-продажу спірної земельної ділянки розмірі 0,2870 га (для ведення особистого селянського господарства) на заяву ОСОБА_1 від 03.02.2016.

Окрім цього, позивач звертає увагу на те, що вищезазначені об`єкти нерухомості куплені за спільні кошти подружжя, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Позивач вважає, що відповідач діяв на шкоду інтересам родини, знищив спірний будинок, позбавив законного житла дітей і позивача, діти проживають разом із матір`ю, та з відповідача за рішенням суду стягуються аліменти, які на думку позивача є недостатніми для забезпечення духовного, фізичного розвитку дітей.

Оскільки позивачем під час судового розгляду було з`ясовано, що відповідачем було знесено будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вона просить стягнути компенсацію у розмірі 1/2 частки спірного будинку, враховуючи середньоринкову вартість, а також 2/3 частки земельної ділянки 0,2870 га (для ведення особистого селянського господарства) та понесені нею судові витрати.

Крім того, у період з 03.11.2013 по 06.08.2014 сторони проживали однією сім`єю та в цей час був придбаний автомобіль, який був спільною сумісною власністю, використовувався на потреби сім`ї. Враховуючи те, що спірний автомобіль був проданий відповідачем після розірвання шлюбу з позивачем, остання згоди на відчуження не давала, неодноразова перереєстрація перешкоджає його поділу, позивач просить стягнути на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини спірного авто.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги. Позивач надала пояснення аналогічні, викладеним у позові, додавши наступне. Відповідач попросив її написати заяву щодо придбання останнім нерухомого майна за власний кошт, пообіцявши їй у майбутньому оформити вказане майно на їх спільних дітей. Своє прохання відповідач аргументував великою кількістю процесуальних дій при оформленні майна на дітей. Також, позивач зазначила, що автомобіль був придбаний в період спільного проживання однією сім`єю з відповідачем, фактично працювали обидва, разом вели спільне господарство.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що все вищенаведене майно є його особистою власністю, яке придбано за його особисті кошти та відповідно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також в період часу з 2013 по 2014 роки ОСОБА_2 придбав транспортний засіб марки ОРЕL VIVARO), д.н. НОМЕР_3 .

Також, станом на час розгляду даної справи житловий будинок знесений за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП «Люботинське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.08.2018 за вих. № 292 та листом виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 31.08.2018 №03-36/4355. Відповідно до інформаційної довідки №192198536 від 09.12.2019 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутні записи про об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Стосовно вимог позивача щодо недійсності окремих пунктів договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2016, відповідач вказав, що позивач по справі не є стороною договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2016, що були укладені між відповідачем та ОСОБА_3 , колишнім власником такого нерухомого майна, який навіть не залучений до розгляду даної справи. Позовні вимоги позивача в цій частині зводяться до незгоди з викладеними в договорах купівлі-продажу нерухомого майна від 10.02.2016, фактичними обставами придбання відповідачем такого нерухомого майна, що відповідно не є підставою для визнання окремих положень таких договорів недійсними. Більш того, позивач не наводить жодних доказів в обґрунтування своєї правової позиції з приводу заявлених нею позовних вимог в цій частині. Стосовно доводів позивача про ненадання нею згоди на придбання позивачем за свої особисті кошти земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2870 Га, кадастровий номер :24:010:0020 не відповідають дійсності, оскільки на час придбання такої земельної ділянки вона не розглядалася подружжям як окремий об`єкт нерухомого майна та її придбання було нерозривно пов`язано з придбанням житлового будинку за вищезазначеною адресою. Фактично зазначена вище земельна ділянка разом із земельною ділянкою площею 0,1000 Га, кадастровий номер :24:010:0004 утворюють одну земельну ділянку на якій був розташований житловий будинок і саме на таке придбання Позивач надавала свою згоду відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2016.

Також відповідно до уточненої позовної вимоги позивача про визнання за нею права власності на 2/3 частин зазначеної вище земельної ділянки відповідач вказав , що позивач посилається на положення ст. 70 Сімейного кодексу України, що передбачають при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Стосовно посилань позивача на знищення відповідачем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , слід зазначити, що такі її твердження є виключно результатом її власних міркувань не підтверджених жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, позовна заява містить посилання позивача на рішення апеляційного суду Харківської області від 23.02.2017, яким з відповідача стягнуто на користь Позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 850,00 грн. на кожну дитину, що є явно недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначене вище рішення апеляційного суду Харківської області було прийнято за наслідком розгляду апеляційної скарги відповідача на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 24.01.2017, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. на двох неповнолітніх дітей. З наведеного вбачається, що позивач, звертаючись до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, самостійно, на власний розсуд визначила розмір аліментів, які вважала необхідними для забезпечення неповнолітніх дітей. Таким чином посилання позивача на недостатній рівень аліментів, які сплачує відповідач на її користь, не є підставою для застосування положень ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України. Більш того, з моменту прийняття рішення апеляційним судом Харківської області від 23.02.2017, позивач не зверталася до суду з позовною заявою до відповідача про збільшення розміру аліментів, що спростовує її доводи в тій частині, якими вона обґрунтовує наявність підстав для збільшення її частки у, як на її думку, спільній сумісній власності. Відповідач своєчасно та сумлінно здійснює свій обов`язок із матеріального забезпечення своїх дітей та добровільно перераховує на користь позивача грошові кошти для утримання їх неповнолітніх дітей, що зокрема може бути підтверджено відсутністю його у офіційному відкритому реєстрі боржників по аліментах.

Відповідач зазначив стосовно доводів позивача про стягнення з відповідача компенсації за реалізований без її згоди транспортний засіб марки OPEL VIVARO, д.н. НОМЕР_3 наступне. Вищезазначений транспортний засіб був придбаний відповідачем за свої особисті кошти протягом 2013-2014 років та був реалізований відповідачем 14.03.2014, про що сама позивач зазначає у своїй позовній заяві. Грошові кошти отримані відповідачем від реалізації зазначеного транспортного засобу були використані ним виключно в інтересах сім`ї, про що позивачу було достовірно відомо та у останньої не виникало питання щодо обставин реалізації та використання грошових коштів на протязі більш ніж п`яти років.

У судовому засідання відповідач надав пояснення аналогічні, викладений у відзиві на позов, також пояснив наступне. Відповідач визнав факт проживання спільно однією сім`єю у період з 03.11.2013 по 06.08.2014. Нерухоме майно було придбане за кошти, надані його матір`ю, з умовою подальшого її утримання. Будинок купувався разом із земельними ділянками, що унеможливлює їх поділ. На прохання чоловіка щодо написання заяви, позивач погодилась і самостійно зробила вказаний документ, жодного тиску з боку відповідача не було. Прохання відповідача щодо написання позивачем заяви мотивована мінливими стосунками з колишньою дружиною, та створення умов щодо подальшого оформлення майна на дітей у майбутньому. Автомобіль був придбаний ним за його кошти та кошти його партнера по спільній діяльності, але дійсно ви користувався в інтересах сім`ї оскільки сторони на той час проживали разом. Водночас, автомобіль був у власності відповідача близько 6 місяців -1 року, після продажу, усі кошти були витрачені на потреби сім`ї. Крім того, стосовно доводів позивача про знесення житлового будинку, відповідач зазначив, що будинок не зносив, житловий будинок зруйнувався самостійно.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, подала заяву, у якій просила розглядати справу без її участі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, судом встановлено наступне.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.12.2009 по 20.09.2012 (перший шлюб) та з 07.08.2014 по 23.02.2017 (другий шлюб).

Позивач у позовній заяві стверджує, що у період з 03.11.2013 по 06.08.2014 сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Даний факт відповідачем визнано.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи, що у суду відсутні сумніви в достовірності пояснень сторін, а також в добровільності їх позиції, суд вважає факт спільного проживання сторін однією сім`єю у період з 03.11.2013 по 06.08.2014 встановленим, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача щодо визнання частково недійсним договорів купівлі-продажу від 10.02.2016, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.02.2016 № 361, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменно Л.П., сторонами правочину є продавець ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_2 , предметом договору є житловий будинок за номером АДРЕСА_1 . У пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що відповідач купує будинок з надвірними будівлями за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.02.2016 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209.

Також, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2016 № 365, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., сторонами правочину є продавець ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_2 , предметом договору є земельна ділянка загальною площею 0,10000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У пункті 10 вищезазначеного договору вказано, що відповідач купує будинок з надвірними будівлями за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.02.2016 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209.

Крім того, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.02.2016 № 369, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., сторонами якого є продавець ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_2 , предметом договору є земельна ділянка загальною площею 0,2870 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Пунктом 10 вищезазначеного договору зазначено, що відповідач купує будинок з надвірними будівлями за особисті грошові кошти, про що надана заява його дружини, ОСОБА_1 , справжність підпису якої на заяві засвідчено 03.02.2016 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 209.

Заявою від 03.02.2016 № 209, ОСОБА_1 , повідомила , що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, що знаходиться за вищевказаною адресою, її чоловік ОСОБА_2 придбає в період зареєстрованого шлюбу з нею, але на свої особисті кошти. В зв`язку з чим придбаний вищевказаний житловий будинок та земельна ділянка будуть особистою власністю чоловіка позивача. Справжність підпису на вказаній заяві засвідчена приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І.В.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 230 ЦК України).

За змістом ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Суд зазначає, що позивач у поданому позові посилається на обидві вказані норми, як на підставу вимог, зазначаючи, що відповідач ввів позивача в оману, вказавши, що у подальшому нерухоме майно буде оформлено на дітей.

Крім того, відповідно до показань наданих позивачем, судом встановлено, що написання заяви вищевказаного змісту позивачем була добровільною, факт складання заяви позивачем не заперечується, а також, що перед посвідченням справжності підпису та підписанням заяви позивачем, зміст ст. 202,355,369 ЦК України, ст.ст. 60,61,63,65 СК України було роз`яснено нотаріусом.

Аналізуючи викладені вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що оспорювати правочин з підстав помилки (ст.. 229 ЦК України) чи обману (ст.. 230 ЦК України) може тільки сторона правочину, однак зі змісту договорів купівлі- продажу від 10.02.2016 суд вбачає, що сторонами правочинів є ОСОБА_3 , колишній власник нерухомого майна та відповідач, в той час як позивач стороною правочину не є.

Виходячи з викладеного, а також враховуючи, що ОСОБА_1 не оскаржувалась з будь-яких підстав її заява від 03.02.2016 № 209, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок частково недійсними.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім&apos;єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об&apos;єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що судом не знайдено підстав вважати спірні житловий будинок та земельні ділянки спільною власністю сторін, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за позивачем права власності на 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,287 га, а також визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1 га

Розглядаючи вимоги в частині стягнення компенсації вартості автомобіля, суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Вперше сторони зареєстрували шлюб 11 грудня 2009 року, який був розірваний рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 20.09.2012.

Вдруге сторони зареєстрували шлюб 07 серпня 2014 року, який був розірваний рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 16.01.2017.

В період з 03.11.2013 року по 06.08.2014 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що не заперечується сторонами.

Відповідачем будо придбано автомобіль OPEL VIVARО, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , який було зареєстровано на його ім`я.

Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській обалсті від 16.12.2019 № 31/20-4908, вказаний транспортний засіб 14.03.2014 було перестровано на іншого власника, тобто суд вважає, що саме тоді відбулось його відчуження відповідачем.

ОСОБА_2 зауважив, що автомобіль використовувався як у його професійній діяльності та задля потреб сім`ї, а кошти отримані від відчуження транспортного засобу були використані в інтересах сім`ї.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19), у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач не заперечувала, що на той час (на час відчуження автомобіля 14.03.2014) сторони проживали однією сім`єю, мали спільне господарство та спільний бюджет.

Отже, під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу придбано спірний транспортний засіб, який за змістом ст.. 74 СК України вважається їх спільною власністю, однак кошти отримані відповідачем від відчуження транспортного засобу були використані на потреби сім`ї, що не заперечувалось позивачем, тому вартість спірного авто не може враховуватися при поділі.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за 1/2 частку автотранспортного засобу.

За змістом ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, на час ухвалення даного рішення, сторонами не надано документального підтвердження здійснення витрат на правову допомогу у вказаному ним розмірі.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Таким чином, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуменна Л.П., про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період із 03.11.2013 по 06.08.2014.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 23 червня 2020 року о 10 год. 30 хв.

Встановити сторонам строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат у п`ять днів з дня постановлення цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду до або через Люботинський міський суд Харківської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія невідомо, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_8 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1467 від 08.08.2007, видане Радою адвокатів Харківської області.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_4 , виданий Люботинським РВ у Харківській області, 18.02.2017, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_9 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 002224 від 26.09.2018.

Суддя О.В. Зінченко

Повний текст рішення виготовлений 22.06.2020.