Постанова

Іменем України

23 червня 2020 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/606/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаряРатушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та ОСОБА_1

на ухвалу Володарського районного суду Київської області

в складі судді Ткаченко О.В.

від 20 лютого 2019 року

у справі №364/1128/13-ц Володарського районного суду Київської області

за скаргою ОСОБА_2

на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці Артема Володимировича,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Володарського районного суду Київської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в якій посилаючись на те, що 08.06.2018 він самостійно виконав рішення суду, сплативши стягувачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках кошти в загальній сумі 6 307 216,50 грн, про що останні видали йому власноручно написані розписки, а державному виконавцю подали заяви про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повним виконанням боржником рішення суду, однак державний виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, Відділ) Перепелиці А.В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №48021294 та зобов`язати головного державного виконавця закінчити виконавче провадження № 48021294 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 скаргу задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, заступник начальника відділу ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Перепелиця А.В. та стягувач ОСОБА_1 звернулися до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обгрунтування апеляційної скарги заступник начальника відділу ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Перепелиця А.В. посилався на те, що у суду були відсутні підстави для визнання бездіяльності державного виконавця протиправною, оскільки стягувачі, посилаючись на те, що рішення суду виконано боржником частково, 27.06.2018 подали до Відділу заяви, в яких відізвали свої заяви про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2018.

Судом не враховано, що на момент подання скарги рішення суду залишається невиконаним в повному обсязі, а розписки про погашення боргу в повному обсязі написані стягувачами під психологічним тиском. Вважав, що встановлення факту виконання рішення суду належить до компетенції державного виконавця, а не боржника у виконавчому провадженні.

Крім того, зазначив, що у відповідності до вимог процесуального закону суд не наділений повноваження зобов'язувати державного виконавця вчиняти певні дії, в тому числі щодо закінчення виконавчого провадження.

В свою чергу ОСОБА_1 , як на підставу скасування ухвали суду посилалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, які доводять протиправну поведінку боржника та відсутність факту виконання рішення суду в повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Суд не врахував, що стягувачами державному виконавцю подано заяву про відкликання заяви про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з невірно вказаними обставинами про фактичне виконання рішення суду. Вважала, що за таких обставин заяви про закінчення виконавчого провадження є недійсними, оскільки вони скасовані самими стягувачами.

Також, стягувач ОСОБА_1 , визнавши факт написання розписок про отримання коштів на погашення боргу, в той же час зазначила, що розписки написані стягувачами внаслідок обману та насильства з боку боржника.

Крім того, як на підставу скасування ухвали суду, вказувала, що судом не враховано факт пропуску боржником строку на оскарження дій державного виконавця.

За вказаних обставин скаржники просили скасувати ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Боржник ОСОБА_2 , заперечуючи проти апеляційних скарг, подав відзиви, в яких посилаючись на те, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та необгрунтованими, висновків суду щодо порушення державним виконавцем положень Закону України "Про виконавче провадження" не спростовують, просив у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи своїм правом подання відзивів на апеляційній скарги не скористалися.

Стягувач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. Також просили задовольнити апеляційну скаргу державного виконавця.

Представник боржника - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Стягувачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_6 в судовому засідання апеляційній скарзі ОСОБА_1 та державного виконавця підтримали, просили задовольнити.

ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу

за відсутності державного виконавця.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності розписок стягувачів про виконання боржником рішення суду у повному обсязі, державним виконавцем всупереч вимогам Закону України "Про виконавче провадження" не вчинено дій щодо закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Судом встановлено, що в провадженні головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Перепелиці А.В. перебуває виконавче провадження №48021294 з примусового виконання виконавчого листа №2/364/14 від 16.01.2015 року, виданого Володарським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованості в сумі 6 307 216,50 гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, у зв'язку з чим ухвалою Володарського районного суду Київської області від 06.03.2018 було замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача ОСОБА_7 замінено на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках, як правонаступників.

Судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно розписок, власноручно складених стягувачами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , борг погашений ОСОБА_2 у повному обсязі.

В ході виконавчого провадження №48021294 стягувачі подали до Відділу заяви про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2016 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", тобто у зв`язку з виконанням боржником рішення суду у повному обсязі.

06 липня 2018 року боржник ОСОБА_2 подав до Відділу заяву про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", до якої долучив копії розписок стягувачів про отримання кожним із трьох коштів в рахунок погашення боргу в сумі 2 102 405,50 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши обставини виконання боржником рішення суду у повному обсязі, що підтверджується розписками стягувачів про повернення боргу, дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг, що розписки про повернення боргу складені стягувачами, внаслідок обману та насильства з боку боржника, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факт обману або насильства відносно стягувачів, зокрема вироку суду, яким встановлено такі обставини. Таким чином, посилання скаржників на те, що проводиться досудове розслідування не свідчить про написання стягувачами розписок внаслідок обману та насильства з боку боржника.

До того ж, суд першої інстанції, здійснюючи оцінку вищевказаним обставинам, правильно зазначив в мотивувальній частині ухвали, що витяг з ЄРДР та лист слідчого про проведення досудового розслідування не можуть бути взяті судом до уваги, це інформація, яка внесена про вчинення злочину на думку ОСОБА_1 , однак відсутні будь-які докази про вручення підозри чи наявність обвинувального акту по вказаному кримінальному провадженню або обвинувального вироку, який набрав законної сили, з приводу написання боргових розписок під тиском.

Більш того, слід зазначити, що предметом розгляду у даній справі є бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не закінченні виконавчого провадження саме після отримання державним виконавцем заяви ОСОБА_2 , а відтак суд не зобов`язаний встановлювати обставини складання стягувачами розписок. Сам факт наявності розписок, з яких вбачається, що боржник повернув борг, зазначений у виконавчому листі - в сумі 6 307 216,50 грн, свідчить про виконання рішення суду у повному обсязі, згідно виконавчого документу.

Також, положеннями Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено виключного переліку документів, які б підтверджували факт погашення боргу, чи надавали б право державному виконавцю піддавати сумніву власноручно написані стягувачами розписки про отримання ними коштів від боржників.

Доводи апеляційної скарги державного виконавця, що факт виконання рішення суду належить до компетенції державного виконавця колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки державний виконавець у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" не наділений повноваженнями з`ясовувати обставини написання стягувачами розписок про отримання коштів в рахунок погашення боргу, зокрема встановлювати їх безгрошовість та написання їх під тиском чи з погрозами насильства.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про вручення підозри чи обвинувального акту або обвинувального вироку, який набрав законної сили, з приводу написання стягувачами розписок під тиском.

Натомість положеннями частини 2 статті 39 Закону визначено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Також, факт написання стягувачами розписок ОСОБА_1 визнавала в судових засіданнях під час розгляду справи судом першої інстанції.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що стягувачами було подано заяви про відкликання їх заяв про закінчення виконавчого провадження не спростовують наявні в матеріалах справи докази на підтвердження виконання рішення суду у повному обсязі та як наслідок підстави для закінчення виконавчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про пропуск боржником строку звернення до суду зі скаргою колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2018 ОСОБА_2 подав державному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження, до якої долучив копії розписок стягувачів про отримання коштів в рахунок виконання рішення суду. У відповідь на свою заяву ОСОБА_2 21.07.2018 отримав лист від державного виконавця, в якому останній зазначив про те, що стягувачі відізвали свої заяви про закінчення виконавчого провадження та повідомив, що подальше виконання рішення суду буде організовано відповідно до вимог закону (т. 1, а.с. 10-12).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 або його уповноважений представник 06.07.2018 були ознайомлені з матеріалами виконавчого провадження, після чого боржник міг би дізнатися про своє порушене право.

Зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Скиба В.Г. звернувся 25.07.2018 (т. 1, а.с. 1), тобто в строк визначений законом.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску боржником строку на оскарження бездіяльності державного виконавця не знайшли свого підтвердження.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційних скарг приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу, в частині щодо визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги державного виконавця, що ухвала суду в частині зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження не відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право).

При цьому, суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Беручи до уваги те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 451 ЦПК України вийшов за межі своїх повноважень та зобов`язав державного виконавця закінчити виконавче провадження, ухвала суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в частині вимог про скасування рішення державного виконавця судом постановлено ухвалу з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про зміну резолютивної частини ухвали в частині задоволення скарги про зобов'язання державного виконавця закінчити виконавче провадження.

Оскільки суд дійшов висновку про зміну ухвали суду в частині, то апеляційній скарги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20 лютого 2019 року в частині задоволення скарги про зобов`язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці Артема Володимировича щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №48021294 - змінити.

Зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелицю Артема Володимировича поновити порушене право боржника ОСОБА_2 .

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай