Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

Справа № 523/4377/15-ц

Провадження № 61-46337 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року у складі судді Сувертак І. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2008 року між банком

і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 83 500,00 доларів США строком до 29 січня

2029 року за ставкою 12,4 відсотків річних. На забезпечення виконання кредитного договору 29 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 175812, за яким відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

ОСОБА_1 умов кредитного договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 26 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 79 512,28 доларів США, з яких: 74 846,78 доларів США - кредитна заборгованість;

4 665,50 доларів США заборгованість по процентам; 1 738,87 грн - пеня

за прострочення сплати кредиту; 8 227,80 грн - пеня за прострочення сплати процентів, що в загальному розмірі - 9 966,45 грн.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 направлялися листи-вимоги про порушення кредитного зобов`язання і необхідність сплатити заборгованість,

однак вони залишилися невиконаними.

З урахуванням наведеного ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку вказаний розмір заборгованості та вирішити питання понесених ним судових витрат.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом

до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та відшкодування збитків.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що перед підписанням кредитного договору йому не надано всієї необхідної інформації

та не повідомлено про всі умови кредитування (статті 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Вказував, що оспорюваний правочин було вчинено під впливом обману, оскільки банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, тому сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду (частина друга статті 230 ЦК України).

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту

від 29 січня 2008 року, укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк»;

стягунти кошти по сплаті вартості судово-економічної експертизи у розмірі

14 192,64 грн, понесені ним збитки у розмірі 124 198,00 доларів США

та 197 564,26 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 29 січня 2008 року № 0 у розмірі 79 512,28 доларів США, з яких: 74 846,78 доларів США - кредитна заборгованість; 4 665,50 доларів США - заборгованість по процентам;

пеню у загальному розмірі 9 966,45 грн, з яких: 1 738,87 грн - пеня

за прострочення сплати кредиту; 8 227,8 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Стягнуто судові витрати у розмірі 1 827,00 грн з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання кредиту, при цьому мав право вибору та був вільним в укладенні договору, підписавши його підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за ним.

Суд першої інстанції стягнув з солідарному порядку з ОСОБА_1 (боржника) та ОСОБА_2 (поручителя) заборгованість за кредитним договором у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору.

Крім того, при наявності спору щодо розміру заборгованості позичальник не позбавлений можливості підготувати свій контррозрахунок, що боржником не здійснено, а розрахунок банку відповідає вимогам закону та умовам кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довів, що кредитний договір було укладено під впливом обману.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року

у частині задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк» змінено.

Позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 29 січня 2008 року № 0 у розмірі 79 512,28 доларів США,

з яких: 74 846,78 доларів США - кредитна заборгованість;

4 665,50 доларів США - заборгованість по процентам.

У задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розрахунок по пені, наданий банком, не відповідає умовам кредитного договору.

З розрахунку заборгованості по пені вбачається, що банк здійснив його

в доларах США з наростаючим підсумком з визначенням еквіваленту

у гривнях по курсу Національного банку України на день розрахунку заборгованості. Однак, за кредитним договором передбачено обчислення пені за офіційним обмінним курсом Національного банку України до гривні до валюти заборгованості станом на день нарахування такої пені.

В іншій частині судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Підстав для недійсності кредитного договору ОСОБА_1

не довів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, представник ОСОБА_1 -

ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПАТ «УкрСиббанк» постанову суду апеляційної інстанції не оскаржило.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 04 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 523/4377/15-ц із Суворовського районного суду м. Одеси та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 27 грудня 2018 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року задоволено. Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року

до закінчення касаційного провадження у справі.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір та договір поруки від імені банку укладалися в особі начальника відділення банку, водночас матеріали справи не містять копії довіреності, на підставі якої начальник відділення здійснював свої повноваження, що обумовлює недоведеність обставин, на яких банк ґрунтує позовні вимоги.

Вказує, що банком не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості за оспорюваним кредитним договором, первинних документів на підтвердження заявленої суми заборгованості також

не надано. При цьому довідки-рахунки не є доказами наявності заборгованості, а є лише розрахунком заявлених до стягнення сум.

Крім того, відсутні докази видачі кредитних коштів позичальнику,

а банківська установа не попереджала його про валютні ризики.

У кредитному договорі не вказана також сукупна вартість кредиту

з урахуванням процентної ставки за ним, а доказів направлення позичальнику і поручителю листа-вимоги про погашення заборгованості банком не надано (статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Зазначає, що кредитний договір вчинено під впливом обману,

а висновком судово-економічної експертизи від 20 лютого 2017 року

№ 840/841 встановлено невідповідність методу нарахування банком процентів за умовами кредитного договору вимогам Положення

про облікову політику ПАТ «УкрСиббанк». При цьому банком змінено розмір процентної ставки в односторонньому порядку без згоди поручителя,

що свідчить про припинення поруки.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України

від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено,

що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких

не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,

що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанову суду апеляційної інстанції, якою змінено рішення суду першої інстанції

та частково задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк», ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту третього статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови,

які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (стаття 1054 ЦК України).

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частинами першою, другою статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися,

що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (частина четверта Закону України «Про захист прав споживачів»).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів,

які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо,

які передують укладенню договору.

За приписами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину

не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

29 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким останній отримав кредит у розмірі 83 500,00 доларів США строком до 29 січня

2029 року за ставкою 12,4 відсотків річних. На забезпечення виконання кредитного договору того ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 175812.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2014 року не здійснював своєчасних платежів для погашення суми заборгованості по кредиту

у встановлений договором строк та розмірі, також мав заборгованість

по сплаті нарахованих процентів, чим порушув взяті на себе договірні зобов`язання.

Крім того, відповідачі повідомлялись листами-вимогами про порушення зобов`язання і необхідність сплатити заборгованість, однак взяті на себе зобов`язання не виконали (а. с. 16-21, т. 1).

Розрахунок кредитної заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди першої

та апеляційної інстанцій правомірно виходили з того, що сторони підписали договір кредиту як такі, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали при цьому необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому позивач за зустрічним позовом, як вбачається із матеріалів справи,

на момент укладення договору не заявляв додаткових зауважень щодо умов договору кредиту та в подальшому виконував його.

Сплачуючи протягом тривалого часу періодичні фіксовані платежі згідно умов договору, ОСОБА_1 погоджувався з умовами кредитного договору, не порушував питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований

на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В укладеному сторонами договорі кредиту позичальнику банком доступно та зрозуміло була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначено

в інформаційному листі, який перед підписанням кредитного договору, отримано позичальником.

Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті З, частина третя статті 509 ЦК України);

по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду із зустрічним позовом до банку

про визнання кредитного договору недійсним, який в подальшому доповнив вимогою про стягнення збитків, як на правову підставу цих вимог, посилався на обман зі сторони працівників банку при укладенні кредитного договору.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ

про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї

зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення.

Проте таких обставин позивачем за зустрічним позовом у справі

не доведено, що є його процесуальним обов`язком (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

Нерозуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом

зі сторони банку.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надав суду належних

та допустимих доказів, які підтверджують, що під час укладання оспорюваного правочину йому не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, та які беззаперечно підтверджують наявність умислу

в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких його введено

в оману, і сам факт обману.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах:

від 04 червня 2018 року у справі № 607/18995/15-ц, провадження

№ 61-18775 св 18; від 08 квітня 2020 року у справі 760/15078/15-ц, провадження № 61-9457 св 18.

Зважаючи на необґрунтованість доводів заявника про суперечність змісту оспорюваного кредитного договору положенням Закону України

«Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Посилання касаційної скарги на безпідставне неврахування судами висновку судово-економічної експертизи від 20 лютого 2017 року

№ 840/841 Верховним Судом відхиляються, оскільки експерт не надав відповіді на поставлені запитання щодо відповідності розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, а в силу положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами.

Колегія суддів вважає, що відхилення вказаного висновку експерта мотивоване в оскаржуваних судових рішеннях, а судами попередніх інстанцій в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції вірно з`ясував фактичні обставини справи, надав їм належну правову оцінку, а його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Посилання касаційної скарги на припинення поруки безпідставне, так як поручитель судові рішення не оскаржив, позовних вимог про припинення

чи визнання недійсним договору поруки не заявлялося, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права й зводяться

до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання заявника про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчоїпрактики у подібних правовідносинах,

не заслуговують на увагу, оскільки правових й обґрунтованих підстав для такої передачі заявником не наведено, а Верховним Судом їх

не встановлено, тому у задоволенні клопотання про передачу справи

на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2018 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі, слід поновити її виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про передачу справи

на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2018 року

та постанову Апеляційного судуОдеської областівід 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Р. А. Лідовець