Постанова

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 201/15850/13-ц

провадження № 61-10617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

ПАТ «Ощадбанк») про визнання недійсним кредитного договору, стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору

від 28 березня 2008 року позивач отримала у відповідача кредит у розмірі 68 000 грн зі сплатою 15 % річних строком на 36 місяців. Вказаний кредитний договір був забезпечений договором застави, предметом якого є транспортний засіб Т-25А.

Вказувала, що банк свої зобов`язання за кредитним договором не виконав та не видав їй грошові кошти, що підтверджується висновком експертів. Разом з тим, кредит у розмірі 68 000 грн було повернуло банку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати кредитний договір від 28 березня 2008 року недійсним та стягнути з ПАТ «Ощадбанк» суму сплачених від її імені за цим договором коштів у розмірі 68 000 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року (в складі судді Браги А. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зібрані у справі докази спростовують твердження позивача про відсутність будь-яких юридичних правовідносин між позивачем та відповідача, що випливають з кредитного договору від 28 березня 2008 року. Кредитний договір та інші супутні йому договори були укладені у березні 2008 року, а позивач звернулася до суду лише наприкінці 2013 року, не надавши при цьому належне підтвердження її не звернення до суду понад п`ять років.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого

2015 року (в складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П.,

Городничої В. С.) рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішенням Великоолександріївського районного суду Херсонської області від 15 травня 2013 року у справі № 650/304/14-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» 68 000 грн відповідно кредитного договору від 28 березня 2008 року. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки спірний кредитний договір був укладений у 2008 році, а в суд з позовом у цій справі вона звернулась 22 липня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року (в складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Леванчука А. О., Лесько А. О., Хопти С. Ф., Черненко В. А.) ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності та у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно. Апеляційний суд вказане не врахував, не дав оцінку тому, чи звертався відповідач до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня

2015 року (в складі колегії суддів: Козлова С. П., Тамакулової В. О., Болтунової Л. М.) рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивачем не надано суду безспірних доказів неукладення нею спірного договору. Позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року (в складі колегії суддів:

Кузнєцова В. О., Наумчука М. І., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Мостової Г. І.) рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 22 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що, встановивши, що умовами кредитного договору передбачено видачу кредиту готівкою, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис отримувача» видаткового касового ордера

від 28 березня 2008 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису, суди першої та апеляційної інстанцій не визначилися з правовідносинами сторін, які випливають з встановлених обставин, та правовими нормами, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не врахували зміст статті 1051 ЦК України, яка надає право позичальнику оспорити договір на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним отримані, та помилково вважали, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, позов з підстав, на які посилався позивач, не розглянули.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 травня 2016 року (в складі судді Демидової С. О.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при підписанні спірного кредитного договору сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодилася на умови про надання кредиту як такі, що її влаштовували. Позивача не примушували та не нав`язували їй своїх послуг та не вимагали укладення договору. Це була особиста ініціатива позивача. Позивачем власноручно підписано спірний кредитний договір та їй було відомо про його існування. Спірний кредитний договір був укладений 28 березня 2008 року. Позивач звернулася до суду лише 22 липня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув у березні 2011 року. Позивач пропустила строк позовної давності для подання позовної заяви.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня

2016 року (в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л.,

Каратаєвої Л. О.) позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір, укладений 28 березня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Ощадбанк»на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 240,87 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами кредитного договору передбачено видачу кредиту готівкою, проте підпис від імені

ОСОБА_1 у графі «Підпис отримувача» видаткового касового ордера

від 28 березня 2008 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. У матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем коштів за спірним правочином, тому позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним підлягають задоволенню.

Відповідно до квитанції від 30 вересня 2010 року спірна сума була сплачена відповідачу ОСОБА_2 , а про спірний договір позивач дізналася лише

04 квітня 2013 року, тому вона не могла сплатити ці кошти, відповідно, вони

і не підлягають до стягнення на її користь.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року (в складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Журавель В. І., Хопти С. Ф., Штелик С. П.) рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня

2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів та розподілу судових витрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала касаційного суду мотивована тим, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте апеляційний суд не застосував норму статті 216 ЦК України до спірних правовідносин. Так, у матеріалах справи наявна довідка про те, що кредит погашено ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_2 не є стороною договору, який визнано недійсним, і відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходяться поза межами цих правовідносин.

Стягнувши на користь ОСОБА_1 лише судовий збір, апеляційний суд не вирішив питання щодо інших понесених позивачем судових витрат, зокрема, на правову допомогу, за проведення експертиз, за подання скарг, витрат, пов`язаних з явкою до суду.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня

2017 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 12 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів скасовано.

Стягнуто з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені у рахунок погашення кредиту, у розмірі 68 000 грн, а також судовий збір - 1 103,57 грн, витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи - 2 131,20 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що кредитний договір визнано недійсним, тому необхідно допустити двосторонню реституцію, стягнувши з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені у рахунок погашення кредиту, у розмірі 68 000 грн, які сплачені на виконання умов спірного правочину, що підтверджується довідкою банку від 30 вересня

2010 року. Крім того, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи, а також судовий збір.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Ощадбанк»просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно визначив наслідки недійсності кредитного договору, не врахував, що позивач на виконання умов указаного правочину отримала транспортний засіб, який знаходиться у її власності. Судом не правильно застосовано норми

статей 216, 1051, 1057-1 ЦК України.

Банк виконав умови кредитного договору та позичальник на виконання цього правочину одержала у власність транспортний засіб Т-25А.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним кредитного договору, суд помилково взяв до уваги висновок експерта, оскільки він не є обов`язковим для суду, та не оцінив його у сукупності з іншими доказами.

У порушення вимог частини першої статті 216 ЦК України апеляційний суд не визначив, що позивач на виконання кредитного договору одержала у власність транспортний засіб та стягнув грошові кошти з банку без відповідного зобов`язання повернути одержану на виконання недійсного правочину річ або відшкодувати її вартість.

У матеріалах справи відсутні докази, що саме ОСОБА_1 вносила кошти на виконання умов кредитного договору. Разом з тим, у матеріалах справи наявна квитанція, відповідно до якої кошти сплачено саме ОСОБА_3 , а не позивачем.

Крім того, працівники Інгулецької філії Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», в якій було укладено спірний кредитний договір з позивачем, діючи спільно та з корисливих мотивів, здійснювали незаконні банківські операції, зокрема приймали підроблені документи для видачі кредитів та у подальшому з метою приховування дій організованої групи шляхом втручання в систему бухгалтерського обліку, створювали видимість погашення заборгованості по ним. Отже, у відповідача існують сумніви щодо достовірності квитанції від 30 вересня 2010 року та довідки про погашення кредиту від 30 вересня 2010 року, які оформлялися працівниками вищевказаного відділення.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

16 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до кредитного договору від 28 березня

2008 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», позивач отримала кредит у розмірі 68 000 грн зі сплатою 15 % річних строком на 36 місяців.

З метою забезпечення виконання умов цього договору між сторонами укладено договір застави від 28 березня 2008 року, предметом якої є транспортний засіб Т-25 А , що належав ОСОБА_1 на праві власності.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня

2016 року, яке в цій частині набрало законної сили, кредитний договір, укладений 28 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк», визнано недійсним.

Згідно з квитанцією від 30 вересня 2010 року ОСОБА_2 , який не є стороною договору, від імені ОСОБА_1 сплатив 68 000 грн у рахунок погашення кредиту за вищевказаним договором.

Відповідно до довідки ВАТ «Ощадбанк» від 30 вересня 2010 року кредит за кредитним договором від 28 березня 2008 року погашено ОСОБА_1 у повному обсязі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX)підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороні недійсного правочину.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18).

Враховуючи, що підписаний сторонами договір є недійсним, вимога про застосування наслідків недійсності такого правочину є обґрунтованою, а отже, відповідач зобов`язаний повернути все отримане від позивача за таким правочином.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що кредитний договір визнано недійсним, тому необхідно допустити двосторонню реституцію, стягнувши з ПАТ «Ощадбанк» на користь

ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені у рахунок погашення кредиту, у розмірі 68 000 грн, які сплачені на виконання умов спірного правочину, що підтверджується довідкою банку від 30 вересня 2010 року.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд неправильно визначив наслідки недійсності кредитного договору, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права, а також вірно вирішено заявлені у справі вимоги, які були предметом апеляційного перегляду.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що позивач зобов`язаний повернути відповідачу транспортний засіб Т-25А, який є предметом застави, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що банк на виконання умов недійсного правочину передав ОСОБА_1 вищевказаний транспортний засіб.

Доводи касаційної скарги, що, ухвалюючи рішення про визнання недійсним кредитного договору, суд помилково взяв до уваги висновок експерта, не заслуговують на увагу, оскільки судові рішення в цій частині набрали законної сили та не є предметом касаційного перегляду.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 не вносила кошти на виконання умов кредитного договору, спростовані зібраними у справі доказами, зокрема довідкою та квитанцією відповідача, та встановленими у справі обставинами. При цьому безпідставним є посилання на ту обставину, що спірні кошти були внесені не позивачем, а ОСОБА_3 , оскільки виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, у цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою, що узгоджується з частиною першою статті 528 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач не отримав кошти за спірним правочином внаслідок неправомірних дій працівників Інгулецької філії ВАТ «Ощадбанк», оскільки нормами матеріального права не передбачено відповідальності позичальника внаслідок неправомірних дій працівників кредитора.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції та не є достатніми для скасування постанови апеляційного суду. Апеляційним судом на підставі належним чином оцінених доказів у сукупності досліджено підстави звільнення позивача та не встановлено порушення вимог чинного законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький