ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2020 року

м. Харків

справа № 644/1498/20-ц

провадження № 22ц/818/3212/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»,

треті особи приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року в складі судді Горчакової О.І.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Юрій Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький Ігор Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та просив визнати виконавчий напис № 1421 від 21 січня 2020 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В., таким, що не підлягає виконанню, вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому зазначив, що суддя суду першої інстанції поставив відкриття провадження у справі у залежність від розгляду клопотання про витребування доказів.

28 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надішли доповнення до апеляційної скарги, які є фактично його поясненнями по справі, в яких він посилається на практику Європейського суду щодо цього процесуального питання.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки, про які вказано в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається.

Проте, з таким висновком суду судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи в провадженні суду першої інстанції перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати виконавчий напис № 1421 від 21 січня 2020 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким І.В. таким, що не підлягає виконанню, а також виклав клопотання про витребування доказу, а саме копії нотаріальної справи та оскаржуваного виконавчого напису у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Баршацького І.В., оскільки він таких документів не має.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі невідповідності вимогам пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, а саме: відсутні зазначення доказів, що підтверджують вказані позивачем обставини; не надано доказів, що оспорюваний виконавчий напис виконується на території, яка належить до підсудності Орджонікідзевського районного суду м. Харкова; оскаржуваний виконавчий напис не доданий до позовної заяви.

На виконання ухвали судді 13 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, у якій вказав, що у позовній заяві ним зазначено, що доказом, яким обґрунтовано його вимоги, є виконавчий напис від 21 січня 2020 року, однак такий доказ у нього відсутній, у зв`язку з чим у позовній заяві й міститься клопотання про його витребування. Вказав, що виконавче провадження відкрито за місцем його проживання, що територіально належить до юрисдикції Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, на підтвердження чого до позову надано копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 лютого 2020 року.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Зокрема, в ухвалі зазначено, що позивачем не надано витягу з реєстру приватного нотаріуса з приводу відкритого виконавчого провадження та копію виконавчого напису № 1421 від 21 січня 2020 року, а також підтвердження його звернення до приватного нотаріуса за отриманням копії вказаного виконавчого напису та наданої нотаріусом відповіді.

Зазначені посилання судова колегія вважає передчасними, виходячи з наступного.

В силу вимог частин 1, 3, 5 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною; жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

В них зазначено, зокрема, що позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з вимогами частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 на виконання ухвали судді від 10 березня 2020 року про залишення позову без руху надав відповідні пояснення, викладені у заяві про усунення недоліків від 13 березня 2020 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 викладено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, вказано докази на підтвердження таких вимог, про які йому відомо. Щодо оскаржуваного виконавчого напису позивачем зазначено, що його копія у нього відсутня, у зв`язку з чим у позовній заяві викладено клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса.

Частинами 5 та 6 статі 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

До заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Згідно з частиною 1 статті 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів.

Встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19, провадження № 61-2192св20.

За таких умов, враховуючи наявність клопотання позивача про витребування доказів, посилання суду першої інстанції щодо ненадання ОСОБА_1 копії оскаржуваного виконавчого напису як на підставу для повернення позовної заяви є необґрунтованими. Питання щодо надання чи витребування відповідного доказу суд має можливість вирішити на стадії підготовчого провадження, а не під час відкриття провадження у справі. У випадку безпідставності заявлених вимог, суд може ухвалити судове рішення про відмову у їх задоволенні, однак не ухвалу про визнання неподаною і повернення позовної заяви.

Вимоги суду першої інстанції щодо надання ОСОБА_1 доказів звернення до нотаріуса для отримання копії оскаржуваного виконавчого напису при вирішенні питання про відкриття провадження також є передчасними, оскільки можливість самостійного отримання ним такого доказу є предметом оцінки суду при розгляді його клопотання про витребування доказів, та може бути підставою для відмови у задоволенні такого клопотання, а не для повернення позовної заяви.

Висновок суду щодо ненадання позивачем витягу з реєстру приватного нотаріуса з приводу відкритого виконавчого провадження є безпідставним, оскільки неподання такого доказу в обґрунтування позову не може бути підставою для повернення позовної заяви. При цьому, ОСОБА_1 подано разом з позовною заявою копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 11 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження, та чинним законодавством не передбачено надання витягу з реєстру приватного нотаріуса з приводу відкритого виконавчого провадження, як зазначено в оскаржуваній ухвалі суду.

Крім того, в ухвалі про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху суд першої інстанції чітко не вказував на ті недоліки, які зазначені в ухвалі про повернення позовної заяви, зокрема, про необхідність надання витягу з реєстру щодо відкритого виконавчого провадження та доказів звернення до приватного нотаріуса для отримання копії оскаржуваного виконавчого напису.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що підстав для повернення позову ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Зазначений в оскаржуваній ухвалі висновок суду про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення його позову без руху не може бути підставою для позбавлення позивача права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01червня 2020 року.