ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М., за участі секретаря Омельчук С.А., позивача ОСОБА_1 , адвоката - Гірченко О.А., відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Дорогинська сільська рада Фастівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку,-

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 - Гірченко О.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Дорогинська сільська рада Фастівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку, посилаючись на те, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , прибудинкова земельна ділянка пл. 0,25 га та прибудинкова земельна ділянка пл. 0,042 га.

В даному будинку позивач постійно проживає та зареєстрована з 2005 року по теперішній час. Відповідачем по справі є ОСОБА_3 , яка є зареєстрованою та проживаючою в будинку позивача з 02.08.2016 року по теперішній час та яка не являється співвласником будинку чи будь-яким родичем позивачу. Користуючись тим, що позивач проживає в будинку одна, є людиною похилого віку хворою та такою, що потребує сторонньої допомоги, скориставшись її довірою та обіцянками що буде надавати допомогу власнику житла, допомагати в оброблені прибудинкової земельної ділянки, доглядати за нею, та приймати фінансову участь в оплаті комунальних платежів за будинок ОСОБА_3 умовила позивача спочатку пустити її проживати в будинку, а потім і зареєструвати її в вищевказаному будинку мотивуючи це тим, що реєстрація в будинку позивача їй потрібно для оформлення пенсії. При цьому, жодних коштів за проживання відповідача в будинку позивача з неї не брала, договору найму жилого приміщення, чи іншого договору відносно проживання наймача між власником будинку і наймачем у письмовій формі, з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється не укладався. В той же час, ОСОБА_3 , проживаючи в будинку позивача та будучи там зареєстрованою взагалі перестала працювати (ніде не працевлаштувалася), фактично тривалий час жила за рахунок власника будинку (з її пенсії та городини), не надавала жодної допомоги позивачу, в тому числі і по догляду за господарством, не надавала жодної допомоги на оплати комунальних платежів за будинок, тощо. Відповідач почала зловживати спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння постійно утворювала скандали, ображала власника будинку нецензурною лайкою, навіть займалася рукоприкладством, при цьому, вона погрожувала фізичною розправою відносно власника будинку, якщо та буде вимагати її виселити та зняти з реєстрації. Позивач зазначені погрози сприймає за реальні, оскільки відповідач неодноразово спричиняла їй тілесні ушкодження (в тому числі і у вигляді синців та забоїв).

Крім того, ОСОБА_3 , будучи зареєстрованою в будинку проживала в ньому періодично, оскільки декілька років тому вона вивезла із будинку всі свої речі.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити її з даного житлового будинку, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та витрати за надання правової допомоги.

Ухвалою судді від 11.01.2020 позовну заяву залишено без руху, але 14.01.2020 на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 - Гірченко О.А. надійшла заява з пакетом документів та виконано вимоги ухвали.

16 січня 2020 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 17 березня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа - Дорогинська сільська рада Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, електронною поштою подали заяви в якій зазначили, що не підтримують жодну із сторін та просять прийняти рішення на розгляд суду.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок (а.с.13).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 0,25га та 0,042 га за цією ж адресою (а.с.14,15).

Відповідно до довідки, що видана Дорогинською сільською радою, від 13.01.2020, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується карткою реєстрації особи та відомостями про реєстрацію місця проживання фізичних осіб з 02.08.2016 року (а.с.26-28).

Як вбачається зі змісту позову, позивач, при зверненні до суду обрав наступний спосіб захисту своїх прав та інтересів : усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку.

При цьому, позивач та її представник-адвокат Гірченко О.А. посилаються на ст.. 405 ЦК України та ст..156,158 ЖК України.

Відповідно до ст.. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст..156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Посилаючись на ст..405 ЦК України, де зазначено про членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним та мають право на користування цим житлом відповідно до закону, позивач, в ході судового розгляду та в змісті позову, зазначає, що відповідач не є членом сім`ї позивача: « ОСОБА_3 , яка є зареєстрованою та проживаючою в будинку позивача з 02.08.2016 року по теперішній час та яка не являється співвласником будинку чи будь-яким родичем позивачу».

Проте, як було встановлено в судовому засіданні, під час допиту свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_3 проживає в будинку по АДРЕСА_1 більше 20 років, оскільки проживала у цивільному шлюбі з сином позивачки, в даному будинку, поки останній не помер в 2012 році, а отже є невісткою позивача. А батько відповідачки ОСОБА_3 в минулому, проживав однією родиною з позивачем ОСОБА_1 та разом будували цей будинок.

В ч.2 ст.405 ЦК України, зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, стороною позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу відсутності члена сім`ї - відповідача ОСОБА_3 без поважних причин понад один рік з моменту її реєстрації в даному будинку з 02.08.2016.

Свідки сторони відповідача підтвердили, що відповідач певний час не проживала в даному будинку, але цей факт мав місце ще в 2013-2015 роках, тобто до її реєстрації в будинку.

Суд, оцінює покази свідків сторони позивача, які були допитані в ході судового розгляду: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають по сусідству, суду пояснили, що відповідача особисто не знають, не спілкуються і жодних сварок між сторонами чи конфліктів не бачили.

При цьому, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 які є близькими родичами позивача, оскільки вони проживають в м.Києві, навідують позивача не часто, і всі обставини справи знають лише зі слів самої ОСОБА_1 . Позивач декілька разів скаржилась на відповідача, що та перестала працювати по господарству та допомагати їй, але безпосередніми свідками подій побиття чи будь-яких неправомірних дій з боку відповідача не були.

Щодо посилань позивача та її представника адвоката Гірченко О.А. на ст..156 та ст..158 ЖК України, суд встановив наступне.

Як було встановлено в ході судового розгляду справи, при вселенні відповідача ОСОБА_3 в даний будинок, не було жодної угоди про порядок користування цим житловим приміщенням, вона почала проживати в будинку разом з сином позивача- ОСОБА_12 , обробляла земельну ділянку, допомагала по господарству, а її покійний батько теж проживав однією родиною з позивачем та за життя допомагав в будівництві цього будинку. Дані факти були підтверджені показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 .

Тому,твердження позивача про відсутність допомоги власнику житла, а саме в оброблені прибудинкової земельної ділянки, догляду за нею, надання фінансової допомоги в оплаті комунальних платежів за будинок ОСОБА_3 як на підставу для виселення з будинку є безпідставними та необґрунтованими, а з урахуванням показів свідків, ще й не доведеними.

Як зазначили свідки під час надання показів, останні роки, саме відповідач займається організацією справ по домогосподарству та оброблення земельної ділянки, оскільки в певні пори року звертається за допомогою до мешканців села та оплачує виконану роботу.

Також, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, факти щодо зловживання відповідачем алкогольними напоями та застосування до позивача фізичного чи психологічного насильства з боку ОСОБА_3 .

Не надано позивачем суду також і доказів на підтвердження обставин, що обґрунтовують позов, а саме що відповідач в стані алкогольного сп`яніння постійно утворювала скандали, ображає власника будинку нецензурною лайкою, навіть займалася рукоприкладством, при цьому, вона погрожує фізичною розправою відносно власника будинку, якщо та буде вимагати її виселити та зняти з реєстрації.

Також, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що ОСОБА_3 , будучи зареєстрованою в будинку проживала в ньому періодично, оскільки декілька років тому вона вивезла із будинку всі свої речі.

Свідки підтвердили в судовому засіданні, що відповідач дійсно близько двох років у період часу 2013-2015 роки не проживала з позивачем, але, як було встановлено судом, на той час, вона ще не була в ньому зареєстрована (реєстрація з 02.08.2016).

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем жодним доказом не доведено, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні власністю, порушує правила співжиття, не надано доказів про застосування до відповідача заходів запобігання або громадського впливу, що пов`язані з її антигромадською поведінкою, не надано доказів, що свідчили б про систематичне руйнування, псування житлових приміщень або використання їх не за призначенням. Також не надано доказів, що у відповідача є інше житло.

Крім цього, судом не встановлено наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав- членом сім`ї власника чи іншою особою, яка не є членом сім!ї власника.

Враховуючи встановлені судом обставин, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

На підставі вищевикладеного та враховуючи безпідставність позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку, безпідставною та необґрунтованою є вимога про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу в розмірі 11500 гривень (що доречі теж не підтверджено належними доказами), тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

Крім цього, згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові позивачу відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст. 4, 10-13, 76-81, 258-265 ЦПК України, ст..383,391, 405 ЦК України,ст..64, 116,150,156,157,158 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Дорогинська сільська рада Фастівського району Київської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі через суд першої інстанції апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2020.

Суддя Л.М.Ковалевська