Постанова

Іменем України

15 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 405/2934/17

провадження № 61-13547св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

особа, яка приєдналася до касаційної скарги, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року у складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради та просив визнати, що він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 ому за набувальною давністю, та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позову зазначав, що є круглим сиротою, мати (одиначка) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Баштино Петрівського району Кіровоградської області, а його у 13-річному віці помістили до Олександрійської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, Кіровоградської області, яку він закінчив у 2003 році та відразу був зарахований на навчання по професії бригадира з поточного ремонту і утримання колії.

Після закінчення навчання 10 вересня 2004 року він був прийнятий монтером колії на підприємство Виробничий підрозділ служби колії «Знам`янська дистанція колії».

Дане підприємство забезпечило його житлом, надавши для проживання квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала на балансі підприємства.

З вересня 2003 року по теперішній час, тобто майже 14 років, він постійно проживає в даній квартирі та безперервно працює на зазначеному підприємстві.

Всі 14 років він самостійно доглядає за нерухомим майном, ремонтує, облаштовує територію, відкрито проживає у ньому.

Також протягомпроживання в спірній квартирі здійснював та продовжує здійснювати оплату за комунальні послуги та інші необхідні платежі, на його ім`я відкриті особові рахунки по оплаті комунальних послуг.

За весь час користування нерухомим майном до нього не надходило жодних претензій щодо незаконного користування з боку інших фізичних або юридичних осіб.

Відтак, оскільки він більше 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірним майном як своїм власним, вселення в дану квартиру було правомірне, наявні підстави для визнання за ним права власності на це майно у порядку, передбаченому статтею 344 ЦК України, оскільки, з урахуванням положень частини п'ятої статті 12 ЦК України, сам факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 вже більше 10 років безперервно та добросовісно володіє спірною квартирою, сплачує комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за вищезазначеною адресою, ним виготовлений технічний паспорт на вказану квартиру.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням особа, яка не брала участь у справі, - ОСОБА_2 , оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 06 серпня 1996 року власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 , яка є його матір`ю.

У 2005 році він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2019 від нотаріуса йому стало відомо про рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року, яким власником квартири АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_1 .

Проте, виходячи з розміру квартири, на яку просив визнати за набувальною давністю право власності ОСОБА_1 , спір стосується квартири АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_5

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що квартира, на яку рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 липня 2017 року визнано право власності за ОСОБА_1 та квартира, яка належала матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 06 серпня 1996 року, це дві різні квартири, які знаходяться в одному чотирьохквартирному будинку на АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 06 серпня 1996 року ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_4 .

Зазначеним свідоцтвом спростовуються доводи ОСОБА_2 про те, що після зміни адреси будинку його мати стала власником квартири АДРЕСА_5 .

Відтак рішенням суду, що переглядається, не порушуються права ОСОБА_2 щодо успадкування квартири в будинку АДРЕСА_3 .

Питання щодо нумерації квартир не входить до компетенції суду і її зміна не є підставою для скасування рішення суду, яким за особою визнано право власності на квартиру.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково не дослідили докази у справі, які впливають на вирішення спору по суті. Зокрема, відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», згідно архівних відомостей, наявних в Кіровоградському ООБТІ, адреса: місто Кіровоград, платформа Можарово, 292 кілометр, будинок № 1, квартира 1 відповідає адресі: АДРЕСА_6 .

Відповідно до довідки № ДнаА/Д-3 від 19 лютого 2019 року, виданої Знам`янською дирекцією залізничних перевезень Одеської залізниці, в журналі реєстрації приватизації квартир за 1996 рік значиться, що за адресою: АДРЕСА_7 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 06 серпня 1996 року на ОСОБА_4 .

Апеляційний суд не врахував, що органом БТІ виявлено, що фактично ОСОБА_1 визнав право власності на квартиру АДРЕСА_8 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 06 серпня 1996 року, дані технічної документації, інші відомості щодо власника спірної квартири ОСОБА_4 в установленому законом порядку недійсними не визнані.

Суди не застосували пункт 57 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, відповідно до якого інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, обтяження речових прав, об`єкти та суб`єктів таких прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо одного об`єкта нерухомого майна, наявні в Державному реєстрі прав, а також відомості з його невід`ємної архівної складової частини.

Розмір квартири, на яку судовим рішенням визнано право власності за ОСОБА_1 , та справжній розмір квартири АДРЕСА_1 не співпадає.

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із заявою про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 , у якій зазначав про те, що квартира, на яку на підставі оскарженого рішення набув право власності ОСОБА_1 , має ту ж площу та місце розташування, як квартира, належна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та є його матір'ю. Для подальшого оформлення спадщини після смерті матері неможливо здійснити вихід спеціаліста БТІ у вказану квартиру з огляду на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Кіровограда та прийнято заяву ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2

21 серпня 2019 року справа № 405/2934/17 надійшла до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 03 листопада 2004 року працює на підприємстві Виробничий підрозділ служби колії «Знам`янська дистанція колії», що підтверджується довідкою підприємства № 963 від 16 листопада 2016 року.

Вказане підприємство забезпечило ОСОБА_1 житлом, надавши для проживання квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала на балансі підприємства.

Позивач продовжує проживати в АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою квартального комітету № 22 Подільського району м. Кропивницький від 20 квітня 2017 року за вихідним № 148.

На даний час вищевказана квартира не перебуває на балансі Виробничого підрозділу служби колії «Знам`янськадистанція колії».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржуючи рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року, яким визнано, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, ОСОБА_7 , який не був учасником справи, зазначав, що згідно свідоцтва про право власності на житло його матір ОСОБА_4 була власником квартири

АДРЕСА_9 році він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2019 році від нотаріуса йому стало відомо про оскаржене рішення суду першої інстанції, яким власником спірної квартири визнано ОСОБА_1 .

Проте, виходячи з розміру квартири, на яку просив визнати за набувальною давністю право власності ОСОБА_1 , спір стосується квартири АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що у 2001 році Знам`янська дистанція колії звернулася із заявою до Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Кіровоградське ООБТІ») про проведення інвентаризації та виготовлення технічного паспорта на будинки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_12.

До вказаної заяви було додано рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 10 липня 1996 року, яким було дозволено Знам`янській дистанції колії взяти на баланс чотирьохквартирний житловий будинок загальною площею 138 кв. м в місті АДРЕСА_10 км + 500 м.

Технік ОКП «Кіровоградське ООБТІ» здійснив вихід для обстеження земельної ділянки, заміряв чотирьохквартирний будинок з чотирма прибудовами та зробив поверховий план.

В експлікації внутрішніх площ чотирьохквартирного будинку, де зазначені площі квартир №№ 1, 2 та 3, є примітка, що до загальної площі будинку не ввійшла площа нібито раніше приватизованої квартири АДРЕСА_5 .

В подальшому, Знам`янська дирекція залізничних перевезень як орган приватизації видала свідоцтва про право власності на квартири АДРЕСА_11 .

Так само в свідоцтвах точної юридичної адреси зазначено не було. Кіровоградське інвентаризаційне бюро здійснювало реєстрацію на паперових носіях, відповідно до даних, які були надані. Для уточнення адреси будинку свідоцтва не повертали.

Згідно з відповіддю Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради № 5360 від 28 грудня 2010 року щодо уточнення адреси об`єкта нерухомого майна казарма, 293 км, станція АДРЕСА_10 , відповідно до планувальних матеріалів управління, вказана будівля має адресу АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 06 серпня 1996 року ОСОБА_4 , яка була матір'ю ОСОБА_2 , належала на праві приватної власностіквартира за адресою: АДРЕСА_7 .

Апеляційний суд встановив, що в 2019 році до ОКП «Кіровоградське ООБТІ» звернувся ОСОБА_2 та повідомив про те, що він приймає спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , замовив видачу архівної довідки та виклик техніка.

Відповідно до архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 51453 від 22 січня 2019 року, згідно архівних відомостей, наявних в Обласному комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», адреса: місто Кіровоград, платформа Можарово, 292 кілометр, будинок № 1, квартира № 1 відповідає адресі: АДРЕСА_6 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд, розглядаючи справу, не встановив, щодо якої квартири виник спір, не з'ясував, яка квартира належала матері ОСОБА_2 , та на яку саме квартиру просив визнати право власності ОСОБА_1 за набувальною давністю.

Враховуючи наведене, твердження апеляційного суду про те, що квартира, на яку за рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 12 липня 2017 року визнано право власності за набувальною давністю за ОСОБА_1 та квартира, яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 від 06 серпня 1996 року матері ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , це дві різні квартири, які знаходяться в одному, чотирьохквартирному будинку на АДРЕСА_3 , тому рішенням суду, що переглядається, не порушуються права ОСОБА_2 , є передчасними.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не встановив, на якій правовій підставі ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, кому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на момент передачі її позивачу, що позбавляє Верховний Суд можливості зробити висновки щодо належності відповідача у справі, а також добросовісності та безтитульності володіння ОСОБА_1 спірною квартирою.

Отже, суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи та не надав оцінку доказам у справі, а суд апеляційної інстанції не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, тому ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду судам належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну ОСОБА_2 , до якої приєднався ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов