Справа № 133/3398/19
Провадження № 22-ц/801/761/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Проць В. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 рокуСправа № 133/3398/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

заявник (боржник): ОСОБА_1 ,

стягувач: ОСОБА_2 ,

суб`єкт оскарження: старший державний виконавець Козятинського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Бевза А.В.,

розглянув цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Козятинського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Бевзи А.В.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року в задоволенні вказаної скарги відмовлено.

Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що старший державний виконавець ВДВС Козятинського МРУЮ Бевза А.В. при виконанні ВП № 59488202 вчинив всі необхідні виконавчі дії для відшукання ліквідного рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 , а також, належних їй грошових коштів, однак, це позитивного результату не дало, у зв`язку із чим державним виконавцем було складено оскаржувану постанову про опис та арешт майна боржника та встановлено обмежене право користування ним.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, скаржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд скасувати ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року та постановити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що державним виконавцем Бевзою А.В. передчасно винесено постанову від 13 грудня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника, оскільки вказаній постанові мала передувати постанова про арешт коштів боржника, яка винесена 21 січня 2020 року. Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції неправомірно не врахував передчасність постанови від 13 грудня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника, оскільки оголошений в розшук постановою державного виконавця від 22 липня 2019 року його транспортний засіб боржника, а саме причіп марки БЗП модель 5, шасі № НОМЕР_1 на час винесення оскаржуваної постанови не відшуканий, а тому виконавче провадження зі спливом 1 року після безрезультатного пошуку вказаного транспортного засобу має бути зупинено. Державним виконавцем неправомірно обмежено право користування земельною ділянкою та передано на зберігання іншій особі чим унеможливлює отримання прибутку з вказаної земельної ділянки та в подальшому розрахунку зі стягувачем. Окрім того, звертає увагу, що копія оскаржуваної постанови була направлена не за її адресою, яка зазначена в виконавчому листі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

03 червня 2020 на адресу Вінницького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 04 червня 2020 року о 11 год. 15 хв., яке мотивоване тим, що остання не може з`явитись за станом свого здоров`я.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши вказане клопотання, з`ясувавши думку учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку, що воно задоволенню не підлягає, оскільки клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_1 подає вчетверте (а.с. 72, 89, 96, 118), у зв`язку з чим розгляд апеляційної скарги тричі відкладався, при цьому, не мотивує необхідності її безпосередньої участі в судовому засіданні. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у випадку виникнення у сторони труднощів з явкою в судове засідання в місті Вінниці не подавала.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що використання наданих процесуальних прав стороною заявника ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними, а заявлене вкотре клопотання про відкладення розгляду справи є намаганням безпідставно затягнути розгляд вказаної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судом достовірно встановлено, що Козятинським міськрайонним судом Вінницької області був виданий виконавчий лист №133/2524/18 від 27 червня 2019 року.

09 липня 2019 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП № 59488202.

Постановою старшого державного виконавця Бевзи А.В. від 22 липня 2019 року оголошено в розшук майно боржника, а саме: причіп марки БЗП модель 5, шасі № НОМЕР_1 .

13 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Козятинського МРВ ДВС ГТУЮ Бевзою А.В. винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника та встановлено обмежене право користування ним.

Згідно п. 1 вказаної постанови накладено арешт на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № :03:003:0290, площею - 1,8133 гектара, яка знаходиться на території Непедівської сільської ради, Козятинського району, Вінницької області.

Також, встановлено обмежене право користування ним: розтрати, відчуження, приховування чи підміни та призначено його відповідальним зберігачем ОСОБА_3

Постановою старшого державного виконавця Бевза А.В. від 21 січня 2020 року накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. До 04 жовтня 2016 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 № 606-XIV із змінами та доповненнями.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; водночас основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Зазначене конституційне положення відображено й у частинах першій та другій статті 18 ЦПК України, в якій вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Крім того, слід наголосити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців

За змістом ст. 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 6, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом).

Із змісту наведених положень закону випливає, що метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб.

Разом з цим, згідно абзацу 2 пункту 1 розділ II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої, сьомої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного дня після виявлення майна.

Згідно із частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту (частина четверта статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Одночасно частиною п`ятою вказаної статті визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Частинами першою, другою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.

З огляду на викладене, арешт майна боржника є одним із заходів виконавчого провадження з метою примусового виконання рішення суду для задоволення законних інтересів стягувача.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

При цьому за змістом статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на грошові кошти, а черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно із Законом України «Про виконавче провадження» в процесі звернення стягнення на майно боржника, спочатку мають бути вжиті всі заходи по виявленню майна боржника і його фіксації і на цій стадії всі дії виконавця виправдані і законні, а на другій стадії має бути визначена вартість виявленого майна боржника, а на третій стадії виноситься постанова про звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавцем вжито заходи щодо опису та арешту майна, які не є передчасними, оскільки спрямовані на виявлення майна боржника та його фіксації.

Дотримання прав боржника в процесі виконання судового рішення забезпечується саме дотриманням процедури звернення стягнення на майно, яка передбачає належну і кваліфіковану оцінку майна боржника після опису та арешту такого майна.

Доводи апеляційної скарги, про те що, державним виконавцем Бевзою А.В. передчасно винесено постанову від 13 грудня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника не заслуговує на увагу, оскільки процедура звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні забезпечується такими рішеннями виконавця в їх послідовності, як: арешт майна, вилучення майна (списання коштів) та примусова реалізація майна.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що державним виконавцем Бевзою А.В. не виносилася постанова про звернення стягнення на майно боржника, а тому ніяких дій, які б порушили права боржника, чи дій, які б вийшли за межі повноважень виконавця, виконавець не здійснив.

З огляду на вищевикладене, твердження апеляційної скарги про незаконність дій виконавця, щодо передчасності винесення оскаржуваної постанови та не вчинення дій з завершення розшуку транспортного засобу є безпідставними та необгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Так, судом першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, під час постановлення оскаржуваної ухвали вірно визначено та надано належну оцінку діям державного виконавця Бевза А.В. щодо проведених заходів спрямованих на виконання рішення суду.

Викладені обставини свідчать про те, що державним виконавцем оскаржувана постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника винесена з дотриманням вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, про те що, у зв`язку із накладенням арешту на земельну ділянку, та обмеженням права користування останньою, заявник позбавлена можливості працювати та отримувати прибуток з неї для виконання боржником судового рішення самостійно, не заслуговує на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, останні не містять будь яких доказів щодо отримання такого прибутку та добровільного виконання ОСОБА_1 , рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області в справі № 133/2524/18, яким стягнуто з останньої на користь ОСОБА_2 борг в сумі 238 320,00 грн та витрат по сплаті судового збору в розмірі 2383,20 грн.

Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження`копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятоїстатті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши матеріали виконавчого провадження, наданого старшим державним виконавцем Бевзою А.В., суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в виконавчому листі виданому 27 червня 2020 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області, вказана адреса боржника ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с. 122), за якою направлялись усі постанови державного виконавця, зокрема і оскаржувана постанова від 13 грудня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Разом з тим, в матеріалах виконавчого провадження відсутня заява ОСОБА_1 про зміну місця проживання чи перебування або її місцезнаходження, а тому доводи апеляційної скарги про надіслання вказаної постанови на адресу відмінну від адреси, зазначеної у виконавчому листі відхиляється.

Скаржник не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала вимоги скарги та доводи апеляційної скарги, і вони не містять посилань на докази незаконності дій державного виконавця, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.М. Шемета

М.М. Якименко