КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року місто Київ.

Справа 761/15316/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5005/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Олійника В.І., Кулікової С.В.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року (у складі судді Малинникова О.Ф., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку ,,Приватбанк,, до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 24.06.2005 року уклали кредитний договір № KIG0GF0083701M. Згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 25 800,00 Євро на термін до 24.06.2025р., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, позивач просив суд стягнути з відповідача кредитну заборгованість, яка станом на 01.02.2016 року становить 18 561, 52 Євро, в тому числі:

-заборгованість за кредитом - 14 908, 44 Євро,

-заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2 662,34 Євро,

-заборгованість по комісії за користування кредитом - 468,00 Євро;

-пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 522, 74 Євро.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Радянським РУГУ МВС України в м. Києві 10.07.1997 року на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ,,Приватбанк,, (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором № KIG0GF0083701M від 24.06.2005 року в сумі 18 561, 52 Євро, що за курсом 27, 90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.02.2016 року складає 517 866, 41 грн (п`ятсот сімнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 41 копійка), судовий збір у сумі 7 768,00 (сім тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 00 копійок).

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року, заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства? ПриватБанк? до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що заочне судове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2017 року у справі №761/15316/16-ц незаконне, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, Позивачем не надано всіх належних та допустимих доказів наявності боргу та всіх бухгалтерських документів, що їх підтверджують.

Зазначає, що судом першої інстанції були порушені вимоги процесуального права щодо належного повідомлення сторони відповідача про розгляд справи, зокрема статті 280 ЦПК України, що призвело до порушення принципу змагальності сторін у цивільному процесі. Відповідач не отримував будь-яких листів із суду, судових повісток, тому не знав про судову справу, не міг прийняти участь у справі та захистити свої права та інтереси, у відповідності до законодавства України.

Також зазначає , що закон забороняє нараховувати банкам та стягувати комісію за обслуговування кредитом, а тому рішення суду в частині стягнення комісії за користування кредитом постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Посилається на позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 16.11.2016 року № 6-174цс16, від 02.10.2019 року по справі № 199/10014/15-н. та Великої Палати ВС у Постанові від 17.04.2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

25 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на апеляційну скаргу в якій зазначено, що факт отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки, скаржник оспорює правильність розрахунку заборгованості, однак в якій частині не зазначає, також останнім не надано свого контр-розрахунку, не наведено будь яких доводів чи прикладів невірності розрахунку, який надав Банк. Всі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, без наведення конкретних доводів, розрахунків чи доказів.

Вказує, що постанова правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 опублікована 10.05.2007 року. в той час як договір між сторонами було підписано 24.06.2005 року.

Крім того, з прохальної частини апеляційної скарги не зрозуміло, в якій частині сторона не визнає рішення та позовну заяву загалом, оскільки зазначає лише про скасування заочного рішення, без конкретизації. У зв`язку із зазначеним банк просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення без змін.

26 березня 2020 року ОСОБА_1 в інтерсах ОСОБА_2 подано заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором № KIG0GF0083701 від 24.06.2005р. не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі.Позивачем не надано жодного підтвердження сплати Відповідачем частини кредиту, а також жодних виписок по рахунку, квитанцій або ж касових ордерів. Тобто, суд фактично не міг дослідити належними чином наданий банком розрахунок заборгованості.

Крім того, постановаНБУ 10.05.2007 року № 168 набрала чинності в період дії кредитного договору, однак банк, якому достовірно було відомо про незаконність встановлення плати за управління кредитом, умисно не повідомляв дану інформацію позивачу в період дії договору.Посилається на висновки Верховного Суду , викладені в постанові від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Штронда А.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року постановлено про заочний розгляд справи.

Судові засідання призначались судом на 27.10.2016 року о 15 год. 30 хв., 23.01.2017 року о 15 год. 30 хв., а також 13.04.2017 року о 15 год. 30 хв., 05.07.2017 року 15 год.30 хв.(а.с.44,51,53,58)

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, натомість суд першої інстанції розглянув справу без його участі та ухвалив заочне рішення.

При цьому, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час, місце та день слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку є недоведеним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, приймаючи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, а повернення кореспонденції на ім`я відповідача з відміткою «за закінченням терміну зберігання» не є належним повідомленням сторони, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу та є обґрунтованими.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_2 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції .

Вирішуючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ,,Приватбанк,, , який на час вирішення справи в апеляційному суді змінив назву на АТ "КБ "Приватбанк`до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однак, в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 24.06.2005 року уклали кредитний договір № KIG0GF0083701M.

Відповідно до п. 1.1. Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти готівкою через касу банку на строк по 24 червня 2025 року включно, у вигляді не поновлюючої кредитної лінії, далі «Кредит» на наступні цілі: покупку житлової однокімнатної квартири в розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) євро та на сплату страхового платежу у розмірі 5800, 00 (п`ять тисяч вісімсот) євро. Зі сплатою за користування Кредитним процентом в розмірі 0,85% на місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту та комісії за розрахунково-касові обслуговування в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати комісії , за достроковим погашенням кредиту у відповідності до п.1.5 даного договору в розмірі 0 % від суми переплаченого тіла кредиту.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також пенею, яка передбачена п4.1. договору. Так, при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3 даного Договору, Банк має право нарахувати , а Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу в гривні , але не менше 1 гривні (або в сумі валютного кредиту еквівалентного 1-й гривні по курсу НБУ на день несплати) та за кожний день простроченого платежу.

Як встановлено судом, Банк виконав свої зобов`язання у повному обсязі, а саме - в порядку передбаченому Кредитним договором надав відповідачу кредитні кошти в сумі 25 800,00 Євро на умовах визначених договором. (а.с. 13-15) В свою чергу, Позичальник свої зобов`язання не виконував, внаслідок чого:

Станом на 01.02.2016 року утворилась заборгованість, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, яка становить 18 561, 52 Євро, в тому числі:

-заборгованість за кредитом - 14 908, 44 Євро,

-заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 2 662,34 Євро,

-заборгованість по комісії за користування кредитом - 468,00 Євро;

-пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 522, 74 Євро.

Вказана заборгшованість підлягає стягненню з відповідача у визначеному позивачем розмірі, оскільки її нарахування повністю відповідають умовам, укладенго між сторонами договору.

Посилання представника відповідача на те, що відповідно до анкети заяви боржник отримував іншу суму, ніж та, з якої банк розраховував борг, колегія суддів не приймає, оскільки відповідач не надав суду доказів, що страхові платежі він оплачував за власні кошти, а не за рахунок кредиту відповідно до положень договору.

Відповідно до п. 2.2.8. Позичальник зобов`язується у випадку не надання Позикодавцю банку підтверджуваного документа про оплату чергового платежу за погодженим із банком Договору страхування., банк сплачує страхові платежі за рахунок Кредиту власника відповідно до п. 2.1.3 даного Договору .

Отримання грошей в сумі 20 000 євро підтверджується анкетою заявою, на якій є підпис ОСОБА_2 , який не спростований в судовому засіданні.

Відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що розрахунок заборгованості є не вірним, не наведено конкретних доводів в чому полягає невідповідність розрахунку умовам договору, не зазначено, які платежі не враховані та не надано доказів про оплату кредиту у відповдіності з умовами договору.

Посилання представника відповідача на те, що боржник не зберігав квитанцій, так як договір укладений в 2005 році, колегія суддів не приймає, оскільки строк дії договору до 2025 року, а відповідно боржник зобов`язаний зберігати всі квитанції в період дії договору, та три роки після закінчення його дії з метою можливості спростувати борг, якщо такий банком буде нарахований.

Таким чином, зважаючи на невиконання Відповідачем зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, Позивач вправі вимагати стягнення з Відповідача заборгованості по кредиту, відсоткам, та пенею за не виконання умов договору.

Стосовно вимог банку про стягнення комісії, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2.2.4. боржник зобов`язаний Сплатити Банку комісію відповідно до п. 1.1 та п. 1.5 Договору, зміст яких наведено вище.

Розрахунком заборгованості встановлено, що позичальник має заборгованість по сплаті комісії в сумі 468,00 Євро.

З приводу доводів скаржника, що закон забороняє нараховувати та стягувати комісію за обслуговування кредиту та посилання на висновки Верховного Суду у справі №524/5152/15-ц в постанові від 09 грудня 2019 року, апеляційний суд не приймає з огляду на наступне.

Відповідно висновку Верховного суду у справі №524/5152/15-ц від 09.12.2019 року, вбачається, що кредитний договір в тій справі укладений був 24.06.2008 року на час дії правових норм: ч. 3. статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які забороняли банкам стягувати з позичальників комісію, за дії працівників банку пов`язані з обслуговуванням кредиту, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів за висновками суду є нікчемними умовами договору, оскільки порушено публічний порядок.

Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII .

Як вбачається з матеріалів даної справи ОСОБА_2 24.06.2005 року уклав кредитний договір № KIG0GF НОМЕР_4 з ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 13-15), тобто до внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Отже умови кредитного договору, які передбачають сплату комісії не є нікчемними, так як Закон, який заборонив таку комісію стягувати набрав чинності після виникнення спірних правовідносин в даній справі.

Зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору, укладеного в 2005 році, в частині комісії відповідач не заявляв і рішення суду про недійсність таких положень суду не надав, а тому правових підстав вважати нікчемним кредитний договір в частині комісії з урахуванням дати його укладення у суду немає, а тому боржник зобов`язаний нести відповідальність за договором і в цій частині.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ПАТ КБ ,,Приватбанк, за подання до суду позову сплатив судовий збір у розмірі 7 768,00 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ПАТ КБ ,,Приватбанк, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку ,,Приватбанк,, до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Радянським РУГУ МВС України в м. Києві 10.07.1997 року на користь АТ КБ ,,Приватбанк,, , (м. Київ, вул.Грушевського, 1Д ) заборгованість за кредитним договором № KIG0GF0083701M від 24.06.2005 року в сумі 18 561, 52 Євро, що за курсом 27, 90 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.02.2016 року складає 517 866, 41 грн (п`ятсот сімнадцять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 41 копійка)

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Радянським РУГУ МВС України в м. Києві 10.07.1997 року на користь АТ КБ ,,Приватбанк,, (м. Київ, вул.Грушевського, 1Д ) судовий збір у сумі 7 768,00 (сім тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий: Судді: