ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/2241/19 Головуючий в І інстанції: Шабрацький Г.О.
Номер провадження: №22-ц/819/730/20 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Стельниковича Олександра Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2019 року, у складі судді Шабрацького Г.О., у справі за позовом Кіріченка Віталія Михайловича , діючого від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

23 липня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.08.2013 року у розмірі 21527,87грн та судові витрати в розмірі 1921,00грн.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 31.08.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.ргіvatbank.uа, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 1.1.3.2.4. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів, а також пені та штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 15.07.2019 року виникла заборгованість у розмірі 21527,87грн, яка складається з:

--- 8529,22грн - заборгованість за тілом кредиту;

--- 4509,10грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

--- 0,00грн - заборгованість за нарахованими відсотками,

--- 6212,10грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

--- 776,12грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн;

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1001,33грн - штраф (процентна складова).

У зв`язку з вказаним, на підставі, зокрема, ст.ст.207, 509, 526, 527, 530, 610, 617, 629, 1050, 1054 ЦК України, просить задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2019 рокупозов було задоволено частково. З відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 15.07.2019 року загальною сумою 20026,54грнта судові витрати у розмірі 1787,10грн. В решті позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Стельникович О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , просить скасувати зазначене рішення й ухвалити нове рішення про відмову в позові. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначив, що суд не звернув увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, а саме на те, що Умови та правила надання банківських послуг відповідач не підписував, його про них ніхто не повідомляв, зокрема про те, що саме вказані Умови та правила й Тарифи будуть застосовані до нього. Тобто, вважає, що вказані Умови та Правила не можна вважати складовою кредитного договору. Також вказав, що судом не було враховано і того, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, також відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки. Крім того, зазначив, що судом залишено поза увагою й те, що у справі відсутні підстави вважати, що банк при укладенні договору дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.32).

Відповідач ОСОБА_1 подав 31.08.2013 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.9).

В ній вказані детальні дані про відповідача, який погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, екземпляр договору погоджується отримати шляхом роз печатки з сайту банку. Дата оформлення - 31.08.2013 року та особистий підпис клієнта. Відомостей щодо отримання позичальником картки дана анкета-заява не містить.

Наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", який містить положення про процентну ставку, обов`язків щодо щомісячного платежу, сплату пені та штрафу (а.с.10).

Однак, серед чотирьох видів кредитних карт не вбачається, який саме із видів обрав для себе позичальник, оскільки у графі про оформлення конкретної карти відсутні відповідні посилання про оформлення конкретної карти.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.11-25).

Тарифи, Умови та Правила підпису позичальника (відповідача) не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 31.08.2013 року станом на 15.07.2019 року виникла заборгованість у розмірі 21527,87грн, яка складається з:

--- 8529,22грн - заборгованість за тілом кредиту;

--- 4509,10грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

--- 0,00грн - заборгованість за нарахованими відсотками,

--- 6212,10грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

--- 776,12грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн;

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1001,33грн - штраф (процентна складова).

Слід також зазначити, що ухвалою суду першої інстанції від 14.08.2019 року було відкрито провадження у цій справі і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, таким чином було задоволено відповідне клопотання позивача (а.с.35, 41-42).

Відповідно до розписки судову повістку разом з копією ухвали, копією позовної заяви та доданими матеріалами на 27 арк, які були направлені відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, відповідач отримав 20.08.2019 року (а.с.44).

Відповідачем до суду першої інстанції відзив, а разом з ним, відповідно до ч.3 ст.83 ЦПК України, і докази, протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, як того вимагає ч.1 ст.278 ЦПК України, не подано.

Відповідно до ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через 30 днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Отже, вважається, що відповідач позовні вимоги не визнає.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача 20026,54грн(заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8529,22грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 4509,10грн, нараховану пеню за прострочене зобов`язання в розмірі 6212,10грн та нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн в розмірі 776,12грн) та відмовляючи у стягненні штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00грн та процентної складової в розмірі 1001,33грн), суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, отже порушив зобов`язання, покладені на нього кредитним договором, а також виходив з відсутності підстав для стягнення штрафу з огляду на положення ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Однак, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи та при порушенні норм процесуального права й неправильному застосуванні норм матеріального права.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею та штрафом за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та невизнання відповідачем позовних вимог, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Також згідно розрахунку взагалі відсутня заборгованість за процентами.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних пені (6212,10грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання та 776,12грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн) та штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00грн та процентної складової в розмірі 1001,33грн).

Відповідно є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення вказаної складової кредитної заборгованості, а саме зазначеної пені. А тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

В той же час апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення тіла кредиту в розмірі 13038,32грн (8529,22грн тіла кредиту + 4509,10грн заборгованості за простроченим тілом кредиту), оскільки це вбачається з розрахунку заборгованості.

Також, враховуючи викладене вище, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення штрафу в розмірі 1501,33грн (500,00грн - фіксована частина + 1001,33грн - процентна складова).

На підставі ч.2 ст.530 ЦК України, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як вже зазначалось, за розрахунком заборгованості заборгованість по тілу кредиту складає 13038,32грн (8529,22грн тіла кредиту + 4509,10грн заборгованості за простроченим тілом кредиту). Тобто, саме така сума коштів і має бути стягнута з позичальника на користь банку. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені заочні рішення судом першої інстанції і в яких судами першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено, апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі залишено без змін, а в другій справі - скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф (фіксовану частину), а за наслідками розгляду касаційних справ банку: в першій справі судові рішення судів першої і другої інстанцій були скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалено нове рішення про стягнення тіла кредиту, а в другій справі - рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та комісії, штрафу (процентної складової) було змінено у мотивувальній частині та викладено його у редакції цієї постанови, а саме з підстав того, що Умови та правила надання банківських послуг й Тарифи банку не є складовими кредитного договору.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.374, ст.375, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею (6212,10грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання та 776,12грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн) слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині за необґрунтованістю. В решті це ж рішення суду (в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8529,22грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4509,10грн та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00грн та процентної складової в розмірі 1001,33грн)) як законне і обґрунтоване слід залишити без змін. Відповідно, слід зменшити стягнуту з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 31.08.2013 року станом на 15.07.2019 року з 20026,54грндо 13038,32грн.

Інші доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання скаржника на відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки тіло кредиту має бути повернуто, що передбачено умовами кредитного договору та положеннями ч.2 ст.530 ЦК України.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених

позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно

розміру задоволених позовних вимог (ч.2);

--- якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6).

При поданні позову банк сплатив в установленому законом розмірі 1921,00грн судового збору (а.с.2).

Із заявлених в позові 21527,87грн після апеляційного перегляду справи позов задоволено частково на суму 13038,32грн, а саме на 60,56% (13038,32грн х 100% : 21527,87грн).

А тому, судові витрати у вигляді частини сплаченого позивачем при поданні позову судового збору в розмірі 1163,35грн (60,56% х 1921,00грн : 100%) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Отже, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 1787,10грн слід змінити, зменшивши розмір стягнутих судових витрат з 1787,10грн до 1163,35грн.

При поданні апеляційної скарги відповідач сплатив в установленому законом розмірі 2881,50грн судового збору. Рішенням суду першої інстанції стягнуто 20026,54грн, у скарзі ставилося питання про скасування вказаного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові, проте після апеляційного перегляду справи розмір стягнутої суми зменшено до 13038,32грн, тобто зменшено на суму 6988,22грн, а відтак скаргу задоволено на 34,9% (6988,22грн х 100% : 20026,54грн).

Отже, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, в розмірі 1005,64грн (34,9% х 2881,50грн : 100%).

Таким чином, з урахуванням того, що з відповідача на користь позивача підлягають сплаті судові витрати в розмірі 1163,35грн, а з позивача на користь відповідача - 1005,64грн, відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно з відповідача на користь позивача слід стягнути різницю в розмірі 157,71грн (1163,35грн - 1005,64грн).

Керуючись ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.ст.374 і 375, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ч.ч.1 і 2 ст.207, ч.2 ст.530, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Стельниковича Олександра Ігоровича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 листопада 2019 рокув частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за пенею (6212,10грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання та 776,12грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн) скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в цій частині в позові за необґрунтованістю.

Це ж рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8529,22грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4509,10грн та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу (фіксованої частини в розмірі 500,00грн та процентної складової в розмірі 1001,33грн) залишити без змін. Відповідно зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 31.08.2013 року станом на 15.07.2019 року з 20026,54грндо 13038,32грн.

Це ж рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судових витрат змінити, зменшивши розмір стягнутих судових витрат з 1787,10грн до 1163,35грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, в розмірі 1005,64грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" різницю в сумах стягнутих судових витрат в розмірі 157,71грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 02 червня 2020 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська