ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6063/20 Справа № 213/787/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргамипредставника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 рокупозивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем на посаді електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування.

20 листопада 2006 року внаслідок нещасного випадку на виробництві отримав тілесні ушкодження у вигляді «закритий перелом багатооскольчатий зі зміщенням, метафаза лівої гомілки».

Складено Акт форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом». Відповідно до п.10 Акту нещасний випадок стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника ПрАТ «ІНГЗК» - машиніста екскаватора ОСОБА_3 , який порушив пункти 3.32 з) і 3.32 і) «Інструкції з охорони праці №29 для машиністів та помічників машиністів екскаваторів кар`єру».

Висновком МСЕК від 07.03.2007 позивачу визначено первинно 70 % втрати професійної працездатності та встановлено другу групу інвалідності. Позивач щороку проходив переогляди. 30.03.2011 йому встановлено 30 % встрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 01 квітня 2010 року- безстроково.

У зв`язку з нещасним випадком порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з відчуттям болю в лівому гомілковому суглобі, обмеженням рухів в ньому, посилення болю при ходьбі та фізичному навантаженню, судоми в лівій ступні.

Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання трудового каліцтва позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Внаслідок отриманого трудового каліцтва, позивач відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, що позначається на його душевному та фізичному станах. У зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 330610 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 ( вісімдесят тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , заявлених у позові.

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває внаслідок отриманого трудового каліцтва, наслідком якого стала втрата професійної працездатності в ступені 70% та встановлення другої групи інвалідності (первинно), а починаючи з 2008 року 30% і третя група інвалідності, які з 2011 року встановлені безстроково у віці 46 років, у зв`язку з чим вважає, що сума маральної шкоди підлягає збільшенню до заявлених у позові вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ПРАТ «ІНГЗК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування і ухвалення нового в частині зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, враховуючи засади розумності та справедливості.

При цьому, скаржник зазначає, що позивачем не надано жодного доказу щодо дії чи бездіяльності підприємства, які призвели до нещасного випадку, який з ним стався. Вказує, що Актом про нещасний випадок встановлена вина самого позивача, який порушив п.п.3.3 та 3.4 «Типової інструкції з охорони праці №54 для електрослюсарів ВАТ «ІНГЗК». Також, відповідач вважає, що надані позивачем докази підтверджують лише факт встановлення йому ступень втрати професійної працездатності внаслідок нещасного випадку, і ніяким чином не є беззаперечними доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Зазначає, що позивач є застрахованою особою і має можливість скористатись наданими йому правами відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування». Відповідач не погоджується і з визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, вважає його необґрунтовано завищеним, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та усталеної судової практики в аналогічних справах по відшкодування моральної шкоди.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_2 , який у повному обсязі підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 22.01.1996 прийнятий на роботу в Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат на Рудник електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі 4 розряду; 06.09.2006 переведений в кар`єрі електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі 5 розряду; 16.03.2007 переведений в цех рекультивації та благоустрою сторожем -вахтером; 17.06.2009 переведений в енергетичному цеху підсобним робітником на дільниці реабілітації інвалідів. 09.08.2010 дільниця реабілітації інвалідів виключена із штатного розпису енергоцеху і включена до штатного розпису ЦПП. Працює на даний час (а.с. 25-28).

20 листопада 2006 року з позивачем стався нещасний випадок. Комісією ВАТ «ІНГЗК» проведено розслідування нещасного випадку, за результатами якого складено акт від 23.11.2006. Розслідуванням встановлено, що нещасний випадок стався за таких обставин: «Згідно з нарядом, який видав майстер гірничій екскаваторної дільниці №1 ОСОБА_5 , машиніст екскаватора ОСОБА_3 та машиніст самохідного кабелепересувача ОСОБА_6 виконували перегін екскаватора ЕКГ-5А за допомогою дизель-генераторної установки, яка живила електроенергією електродвигун привода руху екскаватора. На шляху руху екскаватора на з`їзду з горизонту - 255м на горизонт - 270м кар`єру технологічний автошлях перетинала повітряна лінія електропередач «Західна- 2».

Для виконання демонтажу проводів лінії електропередачі прибула бригада електрослюсарів чергових та з ремонту устаткування дільниці у складі: керівника робіт ОСОБА_1 та члена бригади ОСОБА_7 . При спробі ОСОБА_1 подати заявку енергодиспетчеру кар`єру на вимкнення лінії «Західна -2» він виявив, що вона не працює.

У цей час перегін екскаватора припинили, щоб забрати кабель, який був навантажений на причепний пристрій дизель-генераторної установки. ОСОБА_1 піднявся на екскаватор, щоб скористатися радіостанцією, яка встановлена в його кабіні. Про свої дії він нікого не попередив.

О 10 годині 25 хвилин перегін екскаватора був поновлений і через кілька хвилин сталось роз`єднання муфт перемикання механізму руху. Після чого екскаватор почав набирати швидкість руху. ОСОБА_1 в цей час вийшов на зв`язок з енергодиспетчером та коли відчув, що рух ексикатора прискорюється, вибіг на вхідну площадку машинного відділення, проліз між перильними огорожами і стрибнув на поверхню автошляху. При приземленні він травмував ліву ногу. Після цього екскаватор рухався ще 60 метрів і зупинився, як тільки з`їхав з автошляху».

Комісія дійшла висновку, що нещасний випадок з електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування кар`єру ОСОБА_1 вважається пов`язаний з виробництвом, підлягає обліку та на нього складається акт форми Н-1 (а.с.20-22).

23 листопада 2006 року складено акт №13 Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» форми Н-1. Відповідно до п.10 акту особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці визнані:

- машиніст екскаватора ОСОБА_3 , порушив пункти 3.32 з) і 3.32 і) «Інструкції з охорони праці №29 для машиністів та помічників машиністів екскаваторів кар`єру»;

- електрослюсар черговий та з ремонту устаткування екскаваторної дільниці №1 ОСОБА_1 порушив п. 3.3 в) та п. 3.4 «Інструкції з охорони праці №54 для електрослюсарів ВАТ «ІНГЗК» (а.с.15-19).

При огляді МСЕК 07.03.2007 ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 70 % у зв`язку з трудовим каліцтвом. Встановлена ІІ група інвалідності (а.с.10).

Позивач щороку періодично проходив огляди МСЕК та оглядом 30.03.2011 йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 30 % у зв`язку з трудовим каліцтвом з 01 квітня 2011 року - безстроково. Встановлена ІІІ група інвалідності (а.с.11-14).

Із виписки з медичної карти № 20 стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_1 в період з 17.01.2014 по 04.02.2014 проходив лікування в КЗ «Криворізька міська лікарня №11» у зв`язку з погіршенням стану здоров`я через загострення наслідків виробничої травми (а.с.24).

Внаслідок трудового каліцтва позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через перенесення больових відчуттів, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності. Факт отримання трудового каліцтва, встановлення ступеню втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності свідчить про те, що позивач відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги позивача, керувався нормами статей 1167, ч.1 ст.1168 ЦК України, ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП, й виходив з того, що відповідач є особою, яка повинна нести відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , оскільки трудове каліцтво позивачем отримано при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте не може повністю погодитись із визначеним судом розміром моральної шкоди і у цій частині частково погоджується із доводами представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого судом розміру моральної шкоди та не може погодитись із доводами відповідача щодо відсутності підстав в задоволенні позову та завищеного розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст.16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Таким чином, ч. 1 ст.1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Згідно частин 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст.1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Отже доводи відповідача про недоведеність факту моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, сам факт отримання позивачем трудового каліцтва, встановлення йому стійкої втрати працездатності та групи інвалідності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, підтверджує наявність моральної шкоди, що кореспондує положенням, встановленим у ст.3 Конституції України, якими визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Між тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування розяснень п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, судом встановлено, що первинно ОСОБА_1 07.03.2007 внаслідок трудового каліцтва було встановлено - 70 % втрати професійної працездатності та ІІ група інвалідності, позивач щороку періодично проходив огляди МСЕК та оглядом від 30.03.2011 йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 30 % з 01 квітня 2011 року - безстроково і встановлена ІІІ група інвалідності, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому та незворотність негативних наслідків трудового каліцтва на житті позивача.

Виходячи обставин справи, колегія суддів приймає до уваги конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, які свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків трудового каліцтва на житті позивача, характер немайнових витрат, бере до уваги вину самого позивача у настанні нещасного випадку, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 80 000 грн. до 140 000 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди з 80 000 грн. до 140 000 грн. у зв`язку із чим збільшенню підлягає стягнутий судом першої інстанції судовий збір, з 840,80 грн. до 1400 грн., що становить 1% від стягнутої судом апеляційної інстанції суми моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 квітня 2020 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 80 000 (вісімдесяти тисяч) грн. до 140 000 (ста сорока тисяч) грн., збільшити розмір судового збору стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави з 840,80 грн. до 1400 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: