КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 363/4151/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/8600/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

сторони

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану через представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором у сумі 38 895,22 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 14.12.2016 відповідач відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг отримала кредит у сумі 11 835,45 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості передбачено шляхом внесення щомісячних платежів. Проте свої зобов`язання за договором відповідач не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 19.08.2019 у сумі 38 895,22 грн, з яких заборгованість за кредитом - 11 835,49 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 3 687,08 грн, заборгованості за пенею та комісією - 14 202,30 грн, штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 9 170,35 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28.02.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 835,49 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків та неустойки і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, встановивши, що банк надав кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав жодних підстав для відмови у стягненні відсотків та штрафних санкцій. Суд належним чином не дослідив положення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, у якій визначено розмір відсотків 13 % річних з розрахунку 1,083 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та штрафні санкції. Відповідачка своїм підписом в Генеральній угоді взяла на себе зобов`язання виконувати договір на умовах, визначених цією угодою, а також згідно Умов та правил надання банківських послуг. Відтак між сторонами досягнуто всіх істотних умов щодо надання кредиту та плати за кредит та відповідачка обізнана з умовами кредитування, з розміром відсоткової ставки та штрафними санкціями. Суд безпідставно послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.Судом також не враховано положення ст. 1048, 1054 ЦК України та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Враховуючи ціну позову, а також ту обставину, що позивач, у позовній заяві зазначив про розгляд справи у його відсутності, колегія суддів відхиляє клопотання позивача про розгляд апеляційної скарги з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2016 між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Відповідач отримала кредит у розмірі 11 835,45 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості передбачено щляхом внесення щомісячних платежів.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 19.08.2019 становить 38 895,22 грн та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 11 835,49 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3 687,08 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 14 2020,30 грн, а також штрафи - 9 170, 35 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів укладення з відповідачем кредитного договору на тих умовах, на яких позивачем проведено нарахування цих сум.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору.

За обставинами справи встановлено, що 01.03.2007 ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до даної заяви кредитний ліміт встановлено 1 000 грн зі строком дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки. Строк дії картки встановлено грудень 2009 року. Процентна ставка за користування кредитними коштами 36 % із розрахунку 360 днів у році.

Виходячи з таких умов договору відповідач мала повернути кредит у сумі 1 000 грн та сплатити проценти у сумі 36 % із розрахунку 360 днів у році, нараховані до 31.12.2009.

14.12.2016 між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Відповідно до п. 1.1.1 Генеральної угоди сторони погодили по договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме проценти на 4 943,39 грн, комісію на 3 614,94 грн, штраф на 612,02 грн.

Сторони також визначили, що розмір заборгованості по договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 12 945,49 грн та кінцева дата погашення цієї заборгованості 31.12.2017.

Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит у сумі 11 835,49 грн шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту строком з 14.12.2016 по 31.12.2017 в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків у сумі 1,083 % в місяць на суму залишку заборгованості. Пунктом 1.3.3 та п. 2.2 цієї угоди передбачено сплату штрафу у сумі 9 170,35 грн у разі прострочення погашення кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів та штрафних санкцій суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не довів наявність заборгованості відповідачки за цими платежами.

Договір про реструктуризацію заборгованості не є самостійним договором, а є додатковим договором до основного договору про умови надання кредитних коштів. У самій Генеральній угоді вказано про те, що цей договір є узгодження сторін по договору 1.

Крім заяви від 01.03.2007, відповідно до якої кредитний ліміт встановлено 1 000 грн та строк дії такого ліміту до грудня 2009 року, позивач будь - якого іншого договору не надав. Позивач також не надав будь - яких доказів про те, з чого складалася заборгованість відповідачки на час укладення договору про реструктуризацію та на підставі якого договору така заборгованість нарахована, з урахуванням того, що позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом за договором, оформленим заявою від 01.03.2007 після 01.01.2010 у розмірі, вказаному в заяві.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач не надав будь - яких доказів про те, що при укладенні Генеральної угоди відповідач отримала на картку кредитні кошти (меморіальний ордер, виписка з рахунку про зарахування коштів, заява на видачу готівки тощо).

Для вирішення питання про стягнення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій необхідним є встановлення правильності визначення їх розміру. Основним питанням, яке підлягає встановленню є розмір процентів, який визначений сторонами при укладенні договору, а не при реструктуризації заборгованості, строк дії договору, а відтак і період нарахування таких процентів та розмір штрафних санкцій.

Тобто для перевірки правильності розрахунку заборгованості необхідні дані про те, яку саме суму кредиту отримав позичальник при укладенні договору та які умови щодо користування та повернення кредитних коштів були встановлені при укладенні договору. Які суми сплачувала позичальник в рахунок погашення кредиту у період з 01.03.2007 по 31.12.2009 та на погашення яких платежів ці суми зараховувалися, а у разі укладення між сторонами інших договорів, надати саме ці договори та розрахунок заборгованості по ним, а також докази надання кредитних коштів на виконання таких договорів. Саме такі докази дають можливість перевірити правильність нарахування заборгованості на час укладення Генеральної угоди від 14.12.2016.

Натомість позивач розрахунку заборгованості з дати видачі кредитних коштів та до дати укладення Генеральної угоди не надав. Витяг з рахунку про рух коштів також не надано.

Підписання відповідачем Генеральної угоди лише підтверджує факт визнання останньою заборгованості по кредиту на суму 12 945,49 грн, проте не є доказом того, на яких умовах укладено договір 1, про який йде мова у Генеральній угоді.

Доказів же видачі кредитних коштів на підставі Генеральної угоди позивачем не надано. Більш того, зміст Генеральної угоди спростовує отримання відповідачкою коштів у сумі 11 835,49 грн. Так, сторони встановили розмір заборгованості по договору 1 - 12 945,49 грн та передбачили, що позичальник доручає банку списати без додаткового погодження з її рахунку 1 110 грн. Різниця між цими сумами і складає ту суму, яка заявлена позивачем (12 945,49 - 1 110), як така, що видана на підставі Генеральної угоди.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту не оскаржується, а суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Проте, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав застосувати процентну ставку, яка вказана у Генеральній угоді та відповідно взяти до уваги штрафні санкції, нараховані відповідно до цієї угоди не підтверджені будь - якими доказами.

Сплата процентів у сумі 1,083 % в місяць на суму залишку заборгованості та сплата штрафу у сумі 9 170,35 грн за змістом Генеральної угоди передбачено у разі надання відповідачці кредиту у сумі 11 835,49 грн.

Проте, оскільки будь - яких доказів реального надання кредиту у такій сумі відповідачці на час укладення Генеральної угоди чи надалі позивач не надав, правові підстави для стягнення процентів та штрафних санкцій відсутні.

Судом першої інстанції надана належна правова оцінка Генеральній угоді у сукупності з іншими доказами, а відтак посилання апелянта на те, що суд не врахував умови щодо сплати відсотків та штрафних санкцій, які викладені у Генеральній угоді є безпідставними.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження права на отримання відсотків та штрафних санкцій у заявленому у позові розмірі, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині є правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки позивач не надав доказів про те, який розмір процентів визначений у договорі, право на отримання таких процентів може виникати лише за правилами ст. 1048 ЦК України. Проте таких позовних вимог позивач не заявляв та відповідного розрахунку не надавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України суперечать положенням ч. 1 ст. 12 ЦПК України, оскільки таких вимог у суді першої інстанції не заявлено.

Колегія суддів вважає доводи апелянта про те, що рішення суду суперечить ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» безпідставними, оскільки саме на позивачеві лежить обов`язок викласти умови договору такими, щоб вони були зрозумілими для споживача та надати споживачеві повний розрахунок сукупної вартості кредиту. До того ж, як зазначалося вище позивач не позбавлений права заявити вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами за ст. 1048 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 23.06.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик