Провадження № 22-ц/824/3161/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 червня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М, Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Головне управління юстиції в м.Києві про визначення додаткового строку дляприйняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування за заповітом,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року позивач звернувсядо суду із вказаним позовом,який надалі уточнив, доповнив і мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна баба ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . За життя баба склала нотаріально посвідчений заповіт від 29 січня 1994 року, яким належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 заповіла йому. Про існування цього заповіту він не знав і вважав, що квартира належить його діду ОСОБА_4 , який проживав разом із бабою. Дізнавшись наприкінці 2013 року про заповіт, він звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби ОСОБА_3 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори, однак постановою державного нотаріуса від 25 жовтня 2014 року йому відмовлено у видачі свідоцтва за пропуском строку. Вважає, що ним пропущено строк прийняття спадщини після смерті баби з поважних причин, який має бути поновлений з огляду на його необізнаність про існування заповіту.

Посилався, що після смерті баби ОСОБА_3 її чоловік і його дід ОСОБА_4 оформив спадщину і отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 вересня 2011 року на 1/4 частину квартири, яку успадкував як обов`язкову частку. Всього діду належало 3/4 частини квартири (1/2 частина як власнику і 1/4 частина як спадкоємцю). 1/4 частина квартири залишилася неуспадкованою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після смерті діда 3/4 частини квартири за заповітом успадкувала відповідачка у справі ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 , з якою 27 січня 2012 року дід зареєстрував шлюб. Відповідачка 12 травня 2015 року отримала

- 2 -

свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини квартири. Окрім того, 18 березня 2016 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину квартири, яка залишилася після смерті баби. Вважає, що дане свідоцтво від 18 березня 2016 року на 1/4 частину квартири видане незаконно і підлягає скасуванню, оскільки на дану частину квартири претендує він як спадкоємець баби за заповітом.

У зв`язку з наведеним, просив визначити йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, видане на ім`я ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/4 частину спірної квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про відсутність поважних причин пропуску ним строку для прийняття спадщини після смерті баби. Вважає, що суд дав невірну оцінку доказам та не врахував той факт, що про існування заповіту він дізнався лише наприкінці 2013 року, що унеможливлювало дотримання ним шестимісячного строку звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті баби, бо він вважав, що квартира належить діду. При прийнятті рішення суд не врахував судову практику з цього приводу Верховного Суду, зокрема постанову від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Вербіло Л.П. апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2019 року як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Завірюха Н.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав доказів про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_3 , та відсутністю підстав для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

- 3 -

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюєься строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Дані причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень чи сприйняття певних фактів спадкоємцем.

Аналогічні роз`яснення містить п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України року «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, де зазначено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була рідною бабою позивача.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності спадкодавиці та її чоловіку ОСОБА_4 (діду позивача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 червня 1993 року Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м.Києва в порядку приватизації державного житла.

За життя ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчений заповіт від 19 січня 1994 року, яким належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 заповіла своєму онуку - позивачу ОСОБА_1 .

Спадкоємцями ОСОБА_3 були позивач як за заповітом, так і за законом за правом представлення, бо батько позивача і син спадкодавиці ОСОБА_1 помер у 1989 році. Водночас спадкоємцем був чоловік померлої ОСОБА_4 , який в тому числі мав право на обов`язкову частку.

Спадщину за законом у встановлений шестимісячний строк прийняв чоловік померлої ОСОБА_4 відповідно до положень ст.1268 ЦК України, оскільки був зареєстрований і постійно проживав разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини. 22 вересня 2011 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті дружини на 1/4 частину квартири, яку успадкував як обов`язкову частку. На іншу 1/4 частина квартири ОСОБА_4 спадщину не оформив.

Також, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_4 , після смерті якого квартиру за заповітом успадкувала відповідачка у справі ОСОБА_2 , яка є донькою дружини померлого ОСОБА_5 , з якою 27 січня 2012 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб.

12 травня 2015 року відповідачці видане свідоцтво про право на спадщину за

- 4 -

заповітом на 3/4 частини квартири, а 18 березня 2016 року відповідачці видане відоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину квартири, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 і яку успадкував її чоловік ОСОБА_4 , проте не оформив своїх спадкових прав.

Окрім того, судом встановлено, що позивач як спадкоємець ОСОБА_3 у встановлений законом шестимісячний строк спадщину ні за заповітом, ні за законом за правом представлення не прийняв, доказів про поважність причин пропуску строку прийняття спадщини суду не надав. Постановою державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 за пропуском строку.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі копіями спадкових справ після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.85-141).

З урахуванням встановлених судом обставин щодо відсутності поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки про існування заповіту позивач дізнався лише наприкінці 2013 року, що унеможливлювало дотримання ним шестимісячного строку звернення із відповідною заявою, необгрунтовані.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що після смерті баби ОСОБА_3 позивач мав право отримати спадщину як за заповітом, так і за законом як спадкоємець першої черги за правом представлення, бо батько позивача і син спадкодавиці ОСОБА_1 помер у 1989 році. При цьому розмір частки в обох випадках був однаковим - 1/4 частина квартири.

Отже, позивач мав право спадкувати після смерті баби незалежно від наявності чи відсутності заповіту, незалежно від його поінформованості про заповіт та незалежно від дій інших спадкоємців.

Проте, позивач не скористався своїм правом на отримання спадщини за законом, що у свою чергу свідчить про відсутність у нього усвідомленого і цілеспрямованого волевиявлення чи наміру на прийняття спадщини після смерті баби.

Намагання позивача відокремити прийняття спадщини за заповітом та за законом недоречні, оскільки як вище вказувалося за відсутності заповіту він мав повне право успадкувати частку спадщини за законом, проте цього не зробив, тобто свідомо, за відсутності будь-яких об`єктивних перешкод не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття, обставин, які б перешкоджали цьому суду не довів.

Посилання позивача на те, що він не знав про можливість прийняття спадщини за законом, безпідставні, оскільки незнання закону не звільняє від відповідальності (ст.68 Конституції України). Тобто, юридична необізнаність не є поважною причиною та не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини, про що суд першої інстанції вірно вказав у рішенні.

Це ж стосується доводів позивача про те, що він вважав, що квартира належить діду ОСОБА_4 , а не бабі, які є безпідставними, оскільки правила ч. 3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані за сукупності наступних умов: 1) у спадкоємця були об`єктивні перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини (перешкоди) визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст.1272 ЦК України не застосовуються.

- 5 -

Посилання у скарзі на неврахування судом висновків, виикладених у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 недоречні, оскільки наведене позивачем судове рішення Верховного Суду та судове рішення в даній справі, яке оскаржуються, ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами. Так у справі № 565/1145/17 Верховний Суд прийшов до висновку про наявність поважних причин для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини з огляду на те, що позивач був необізнаний про наявність заповіту.

В даній справі інші обставини, зокрема як зазначалося вище позивач мав право успадкувати як за заповітом, так і за ззаконом, проте не зробив цього, чого не встановлено в справі № 565/1145/17. Тобто, в даній справі позивач мав право спадкувати після смерті баби незалежно від наявності заповіту за законом та незалежно від дій інших спадкоємців.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: