печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5852/20-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Винник С. М.,

за участі представника позивача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 17 лютого 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін у судове засідання.

У судовому засіданні суд ставить питання щодо передання матеріалів справи для розгляду за виключною підсудністю, виходячи із того, що предметом позову є скасування арешту.

Представник позивача вказав, що вважає відсутніми підстави для застосування положень ст. 30 ЦПК України, оскільки у додатках до позовної заяви міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, є запис про обтяження, про скасування якого є позовною вимогою, був накладений не щодо окремого нерухомого майна, а він стосується всього майна позивача. Заперечував проти передачі справи для розгляду до іншого суду, оскільки арешт накладений постановою державного виконавця на все майно, де б воно не знаходилося, і тому факт арешту порушує конституційне право позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, заяви з процесуальних питань та по суті позову не надходили до суду.

Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами процесуального і матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Як передбачено положенням частини другої статті 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Позовну заяву 05 лютого 2020 року до Печерського районного суду м. Києва подано, як вбачається з її змісту і пояснень представника позивача, керуючись частиною другою статті 27 ЦПК України.

Разом з тим, встановлено, що предметом поданого позову є скасування арешту, накладеного на все, як вказано у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № 34811137, нерухоме і рухоме майно позивача. В той же час, як встановлено із матеріалів справи, обтяжено арештом лише один об`єкт, який перебуває у власності ОСОБА_3 - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Представник позивача у судовому засіданні підтвердив, що будь-яке інше майно позивача, окрім як вказаного нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_2 , не знаходиться під арештом.

Так само як і матеріали справи не містять відомостей про обтяження арештом та забороною відчуження, згідно з постановою від 03 квітня 2015 року Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, будь-якого іншого майна позивача. 07 вересня 2018 року державним виконавцем у відповідності до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні № 34811137.

Таким чином судом зроблено висновок, що спір стосується нерухомого майна, розташованого у Центральному районі у м. Дніпро Дніпропетровської області, з якого позивач просить скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином вивчені судом («Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans c. France), no 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000 року; «Донадзе проти Грузії» (Donadze c. Geogie), no 74644/01, пп. 32 et 35, від 07 березня 2006 року).

Суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються і межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» (Ruiz Torija et Hiro Balanic. Espagne) від 09 грудня 1994 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначається, що підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

З сукупного аналізу вищенаведених положень законодавства варто зробити висновок, що під порушенням правил підсудності розуміється відкриття провадження і розгляд цивільної справи тим судом першої інстанції, до повноважень якого не відноситься вирішення даного спору.

За статтею 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

За приписами пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У відповідності до положень частини першої, другої статті 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого у порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Згідно з частиною третьою статті 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-14, 30-32, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування арешту, передати на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (пр. Пушкіна, буд. 29, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 49101).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова