Номер провадження 2/754/625/20
Справа №754/2284/19
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Дрозд Т.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО», третя особа: генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» Аврамчук Федір Петрович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що наказом № ЕК/К-084 від 05.05.2017 року його було прийнято на роботу до ТОВ «ЕКО» Операційний департамент/Управління торгівлі/Регіональний центр «Київ/Магазини РЦ «Київ-2» М-н (м.Київ, вул.Радунська) Основна група товарів на посаду продавця продовольчих товарів з 06.05.2017 року. Наказом № ЕК/К-008 від 14.01.2019 року його було звільнено з посади з 15.01.2019 року за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння за п.7 ст.40 КЗпП України. Підставою його звільнення є акт про перебування на роботі у стані токсичного сп`яніння.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, вказуючи на те, що у наказі про звільнення не зазначено дату його перебування у стані алкогольного сп`яніння, а також не зазначено дати складання акту. Крім того, відповідно до ст.12 ЗУ «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», встановлення наявності стану наркотичного сп`яніння внаслідок незаконного вживання наркотичних засобів або психотропних речовин є компетенцією лише лікаря, на якого покладено обов`язки щодо проведення медичного огляду (обстеження), а діагноз «наркоманія» встановлюється лікарсько-консультаційною комісією.

Позивач стверджує, що не міг перебувати на роботі в стані токсичного сп`яніння, оскільки ніякі одурманюючі засоби ніколи не вживав і не вживає, на обліку не перебуває. Фактичною підставою його звільнення стало те, що він відмовився написати заяву про звільнення за власним бажанням. 11.01.2019 року його викликав директор магазину ОСОБА_4 і запропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням, на що він відмовився. Увечері 11.01.2019 року директор ОСОБА_4 написав йому у « Вайбері » про те, що він звільнений за ст.40 КЗпП України, не вказавши конкретний пункт та підставу. 14.01.2019 року він (позивач) прийшов на роботу за трудовою книжкою, йому повідомили, що він не звільнений, а тому він написав заяву про надання щорічної відпустки, проте 15.01.2019 року його було звільнено.

Позивач зазначає і про те, що незаконним звільненням йому було завдано моральної шкоди, оскільки внаслідок протиправних дій керівників відповідача погіршився його стан здоров`я, він змушений звертатись за юридичною допомогою та нести додаткові витрати. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10 000,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.03.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

01.04.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача Дрозд Т.О. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про те, що 11.01.2019 року працівниками магазину «ЕКО-маркет» по вул.Радунській, 40 в м.Києві, що належить ТОВ «ЕКО», було складено акт про перебування позивача на роботі у стані токсичного сп`яніння, а саме 09.01.2019 року о 15.03 год. начальником служби безпеки ОСОБА_6 , директором магазину ОСОБА_7 , заступником директора магазину ОСОБА_8 та старшим продавцем ОСОБА_9 було зафіксовано факт того, що працівник магазину ОСОБА_1 вживав на робочому місці токсичні препарати шляхом їх вдихання. Вживання токсичних препаратів було зафіксовано камерами спостереження, розміщеними у складі алкогольних напоїв, де позивач безпосередньо їх вживав. Надати письмові або усні пояснення на цю подію позивач відмовився, про що також складено акт 11.01.2019 року. Також, позивачу було запропоновано пройти медичний огляд на стан токсичного сп`яніння за направленням ТОВ «ЕКО» у супроводі начальника служби безпеки ОСОБА_6 , але позивач відмовився та самовільно покинув робоче місце і не з`являвся до дати звільнення. Наказом № ЕК/К-008 від 14.01.2019 року позивача було звільнено з роботи з 15.01.2019 року на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння згідно акту від 11.01.2019 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 15.01.2019 року о 16.26 год., але підпис про ознайомлення поставити відмовився, про що складено відповідний акт від 15.01.2019 року. Того ж дня йому було видано трудову книжку та проведено розрахунок.

Представник відповідача вважає, що відповідачем у встановленому законом порядку зафіксовано факт перебування позивача у вищезазначеному стані на робочому місці, від проходження медичного огляду позивач відмовився. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

22.08.2019 року до суду надійшла заява третьої особи - генерального директора ТОВ «ЕКО» Аврамчука Ф.П., в якому він просить розглядати справу в його відсутність та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.11.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку.

04.06.2020 року представником позивача подано уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.01.2019 року по 04.06.2020 року.

12.06.2020 року представником позивача подано уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.01.2019 року по 12.06.2020 року.

22.06.2020 року представником позивача подано уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.01.2019 року по 22.06.2020 року в загальному розмірі 75 883,74 грн.

В судовому засідання позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги з уточненим розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтримали з вищевикладених обставин і підстав та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Дрозд Т.О. проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явився, надавши суду заяви, в яких просить розглядати справу в його відсутність та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, згідно наказу № ЕК/К-084 від 05.05.2017 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «ЕКО» Операційний департамент/Управління торгівлі/Регіональний центр «Київ/Магазини РЦ «Київ-2» М-н (м.Київ, вул.Радунська) Основна група товарів на посаду продавця продовольчих товарів з 06.05.2017 року (а.с.59).

Відповідно до наказу № ЕК/К-008 від 14.01.2019 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння за ст.40 п.7 КЗпП України (а.с.63).

Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що він на робочому місці не перебував у стані токсичного сп`яніння, оскільки ніяких одурманюючих засобів не вживав.

Представник відповідача проти цих вимог заперечувала, вказуючи на необґрунтованість тверджень позивача.

Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Пунктом 25 вказаної Постанови роз`яснено, що вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст.27 ЦПК ( 1501-06 )), яким суд має дати відповідну оцінку.

Також, відповідно до статті 43 Конституції України, статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Так, до наказу № ЕК/К-008 від 14.01.2019 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння за ст.40 п.7 КЗпП України.

Як вбачається з акту про перебування ОСОБА_1 на роботі в стані токсичного сп`яніння від 11.01.2019 року, складеного начальником СБ ОСОБА_6 , ДМ ОСОБА_4 , ЗДМ ОСОБА_8 та продавцем ОСОБА_9 магазину «ЕКО- маркет » по АДРЕСА_1 , працівник ОСОБА_1 (продавець) 09.01.2019 року о 15.03 год. вживав на робочому місці токсичні препарати шляхом їх вдихання, про що свідчить його поведінка зумовлена зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, одишкою та відсутністю реагування на звернення з порушенням координації рухів. Також вживання токсичних препаратів було зафіксовано камерами спостереження, розміщеними в складі алкогольних напоїв. Дати письмові або усні пояснення ОСОБА_1 відмовився. Йому було запропоновано пройти медичний огляд на стан токсичного сп`яніння за направленням підприємства у супроводі начальника СБ, однак він відмовився від проходження медичного огляду. Від підпису даного акту ОСОБА_1 відмовився (а.с.60).

Згідно акту фіксації відмови від надання письмових пояснень від 11.01.2019 року, було запропоновано продавцю ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни. Продавець ОСОБА_1 надавати письмові пояснення відмовився (а.с.61).

Як вбачається з акту № Д від 15.01.2019 року, 09.01.2019 року продавець ОСОБА_10 самовільно покинув роботу та не виходив по 14.01.2019 року без відомих причин (а.с.62).

Обставини, викладені у актах, підтвердив допитаний в якості свідка начальник служби безпеки магазину ОСОБА_6 , який також вказав, що позивач та працівник магазину ОСОБА_11 з грудня 2018 року вживали (нюхали) порошок, що було помічено за даними відеоспостереження.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 зазначила, що вона працювала у вищевказаному магазині, під час роботи ніколи не вживала жодних токсичних засобів. В її присутності на роботі позивач ніколи не перебував у стані наркотичного сп`яніння. Також, свідок вказала, що 09.01.2019 року позивач відпрацював повний робочий день. 11.01.2019 року її викликала на співбесіду регіональний директор та стала висувати претензії, що ніби то вона (свідок) вживала якісь засоби разом з позивачем та вимагала написати про вживання позивачем цих речовин, на що вона відмовилась. Свідок зауважила і на те, що не всі особи, які підписали акт від 11.01.2019 року, 09.01.2019 року знаходились на робочому місці.

До показів свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_11 суд ставиться критично, оскільки свідок ОСОБА_6 є працівником відповідача, а свідок ОСОБА_11 перебуває у близьких стосунках з позивачем, тому вказані особи є зацікавленими у результатах розгляду справи.

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи законність звільнення позивача, представник відповідача посилалась на відеозапис з камер відеоспостереження зі складу алкогольних напоїв, як доказ вживання позивачем токсичних речовин, а також акти від 11 .01.2019 року, що стало приводом для звільнення позивача з роботи за порушення трудової дисципліни.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, виходячи з наступного.

Так, як вже зазначено вище, нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

При цьому, відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу вищенаведених норм КЗпП України та ЦПК України, можна прийти до висновку, що власник може розірвати трудовий договір у разі появи працівника на роботі у нетверезому стані. Підставою для звільнення працівника є сам факт появи на робочому місці і у робочий час у нетверезому стані. Такий факт може встановлюватися не лише спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, а й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору процесуального права. Між тим, обов`язок доведення факту появи працівника на роботі у нетверезому стані лежить на власнику.

Оскільки розірвання трудового договору на підставі п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України є мірою дисциплінарного стягнення, то при звільненні слід враховувати вимоги, передбачені КЗпП України для застосування дисциплінарних стягнень (ст.ст.147, 152 КЗпП України). Відтак, прийнявши рішення звільнити працівника на підставі п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний забезпечити себе доказами появи працівника на роботі у стані токсичного сп`яніння, підтвердженням чого може бути медичний висновок, акти, пояснення третіх осіб. При цьому, оптимальним варіантом є направлення працівника для огляду на предмет сп`яніння до установи охорони здоров`я, якщо ж зробити це неможливо, то складається відповідний акт у довільній формі за участі декількох свідків.

Проте, надані відповідачем докази факт перебування позивача у стані токсичного сп`яніння є непереконливими.

Так, оглянуте судом під час судового розгляду відео з камер відеоспостереження не дає підстав достеменно встановити та стверджувати, що позивачем вживались будь-які речовини, в тому числі і токсичні.

Крім того, з наданого акту від 11.01.2019 року також неможливо однозначно встановити, що позивач 09.01.2019 року перебував у стані токсичного сп`яніння, оскільки особи, які його складали, не є медичними працівниками, а тому висновки, викладені в акті, ґрунтуються на їх особистих суб`єктивних припущеннях.

Із зазначених у акті ознак токсичного сп`яніння, зазначених працівниками відповідача (зумовлена зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, одишка та відсутність реагування на звернення з порушенням координації рухів) суд також не може зробити беззаперечний висновок про перебування позивача у стані токсичного сп`яніння, оскільки для цього потрібні спеціальні знання. З клопотанням про призначення експертизи представник відповідача до суду не звертався.

Також, суд звертає увагу і на те, що даний акт складено через два дні після події, яка стала підставою звільнення, відтак, суд також ставиться до нього критично.

Інших доказів на підтвердження правомірності дій відповідача щодо звільнення позивача суду не надано.

Інші доводи представника відповідача на висновки суду не впливають та їх не спростовують, а тому суд задовольняє позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі.

Оскільки суд задовольняє вимоги позивача про поновлення на роботі, то також підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Згідно розрахункового листа позивача, його місячний оклад за січень 2019 року становив 4238,00 грн. Графіку роботи позивача відповідачем не було надано.

Згідно уточненого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складеного позивачем, його розмір становить 75 883,74 грн. за період з 14.01.2019 року по 22.06.2020 року.

Наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає приписам статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку, а тому приймається судом як належний. При цьому суд враховує і те, що відповідачем вказаний розрахунок у встановленому порядку не оспорено та не спростовано.

Пояснення представника відповідача про те, що позивач в цей час був працевлаштований та отримував заробіток, підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині не дають, оскільки таке стягнення прямо визначено ст.235 КЗпП України в разі встановлення неправомірності звільнення особи та її поновлення на роботі, що має місце в даному випадку.

Також, відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Наведені позивачем підстави та обставини завдання йому моральної шкоди суд до уваги не приймає, оскільки на їх підтвердження позивачем не надано належних та допустимих доказів. В той же час, оскільки судом встановлено порушення трудових прав позивача, завданих незаконним звільненням, то суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, даючи оцінку кожному доводу сторін, як окремо, так і в сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовано та належним чином доведено, в той час, як твердження сторони відповідача підстав для обґрунтованої відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають, а тому суд задовольняє вимоги ОСОБА_1 частково.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3073,60 грн. (за одну вимогу немайнового характеру - скасування наказу, та дві вимоги майнового характеру - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 24, 40, 43, 93, 97, 147-1 , 148, 149, 235, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 1, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223, 294, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати наказ №ЕК/К-008 від 14.01.2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця продовольчих товарів Операційний департамент/Управління торгівлі/Регіональний центр «Київ/Магазини РЦ «Київ-2» М-н (м.Київ, вул.Радунська) Основна група товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» по ст.40 п.7 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця продовольчих товарів Операційний департамент/Управління торгівлі/Регіональний центр «Київ/Магазини РЦ «Київ-2» М-н (м.Київ, вул.Радунська) Основна група товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» з 14 січня 2019 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2019 року по 22.06.2020 року в сумі 75883 грн. 74 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , моральну шкоду в розмірі 5000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 1200 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» () на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3073 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 25 червня 2020 року.

Суддя: