Справа № 521/4743/20
Провадження №2/521/2474/20
21 травня 2020 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючий суддя Роїк Д.Я.,
секретар судового засідання Коновалової К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,
У провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на ті обставини, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом йому та ОСОБА_2 (колишнє прізвище ОСОБА_4 ) на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м.
Як зазначає ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 протиправно вселився та проживає у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без правових на те підстав, своїми неправомірними діями чинить їм перешкоди у вільному користуванні жилим приміщенням, в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдає власникам майна значних матеріальних збитків, постійно провокує сварки та жодним чином не реагує на вимоги власників про виселення з зазначеної квартири, виселитися з квартири відмовляється.
Відповідач ОСОБА_3 правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався.
Позивач ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , у відкрите судове засідання не з`явився, але від особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони у порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважність причини неявки до судового засідання суд не повідомив.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із тим, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за місцем його реєстрації, відповідач не з`являвся до судового засідання без поважних причин та не повідомив суд про поважність причин неявки, відзиву на позов відповідач не надав, та оскільки, сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд доходить висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у ній даних та доказів.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши відповідний позов, письмові докази, що були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Боліщук С.І. 20 липня 2019 року, що зареєстровані в реєстрі за №50, 51 та згідно із витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: ідентифікаційні номери витягів 173654093, НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є власниками квартири під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м.
Як вбачається із довідки з місця проживання та про склад сім`ї №628 від 08 квітня 2019 року, виданої Дільницею №1 Виконавчого комітету Одеської міської ради, за адресою: АДРЕСА_2 , відповідальною особою була ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі ніхто зареєстрований не був.
Судом звернуто увагу, що 03 жовтня 2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (цивільна справа № 520/7607/18) шлюб, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , розірвано.
Як вказує позивач, наприкінці 2018 року відповідач, ОСОБА_3 , колишній чоловік ОСОБА_8 , після розірвання шлюбу почав без правових підстав проживати у квартирі АДРЕСА_1 , яка досталася у спадок ОСОБА_9 та його доньці ОСОБА_7 .
Судом установлено, що ОСОБА_7 18 вересня 2019 року уклала шлюб з ОСОБА_10 . Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Київським районним у місті Одеса відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 18 вересня 2019 року, ОСОБА_7 присвоєно прізвище « ОСОБА_11 ».
Як вбачається із матеріалів позовної зави, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово в усній формі звертались до відповідача, щоб він виїхав з їх квартири, але відповідач постійно на всі усні вимоги позивачів не реагував та не виселявся з квартири. У зв`язку з чим власниками кваритри було направлено письмову вимогу про виселення з квартири відповідача ОСОБА_3 , яку було направлено кур`єрською доставкою відповідачу. Але відповідач відмовився звільняти самовільно зайняту квартиру. Такими незаконними діями відповідач перешкоджає власникам користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своїм нерухомим майном.
Як вказує ОСОБА_1 , під час проживання відповідача у зазначеній квартирі утворилися великі борги зі сплати комунальних послуг за квартиру. Відповідач зовсім не сплачував та не сплачує комунальних послуг, у зв`язку з чим було відключено квартиру від електропостачання та газопостачання.
Згідно із відповіддю на запит суду з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У силу ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Також, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно із ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 383 ч. 1 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Як чітко регламентує ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
Згідно з ч.4, 5 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України суд доходить висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Згідно із ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно із вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до абз. 2 п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Ураховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача, ОСОБА_1 , що діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , посилається на те, що відповідач чинить перешкоди у вільному користуванні жилим приміщенням. Крім цього, відповідач не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних платежів, у добровільному порядку не виявив бажання висилитися з квартири, що у свою чергу приводить до порушення прав власників і перешкоджає їм належним чином користуватися та розпоряджатися власністю. За таких обставин суд вважає можливим виселити відповідача із займаного ним житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: суму оплаченого судового збору у розмірі 840,80 гривень.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 266, 268, 280-285 ЦПК України, ст. ст.16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 109, 116, 157 ЖК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 , у корпусі № НОМЕР_3 , яка складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , суму сплаченого судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Малиновського районного суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки на апеляційне оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повні відомості про учасників справи згідно ст. 265 ч.5 п.4 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , інші відомості не відомі.
Повний текст рішення складено 25 травня 2020 року.
Суддя: Д.Я. Роїк