Справа № 127/4528/19
Провадження № 22-ц/801/521/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 рокуСправа № 127/4528/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Міхасішина І. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката Усова Ю. В.; відповідача ОСОБА_2 і його представника адвоката Бойка Д. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування договорів про встановлення права користування земельною ділянкою,

Рішення ухвалив суддя Антонюк В. В.

Рішення ухвалено о 15.16 год у м. Вінниці

Дата складення повного тексту рішення 26 грудня 2019 року

Встановив:

13 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), про скасування п. 1.3 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради та про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права приватної власності на будинок.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна» введено в експлуатацію житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та в подальшому зареєстровано право власності на даний будинок за ОСОБА_2 .

Таке рішення виконавчого комітету і реєстрацію права власності вважає незаконним виходячи із наступного.

Згідно договору купівлі-продажу № 415 від 12 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., їй належить на праві власності земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Згодом ділянка була поділена на дві ділянки: площею 0,03 га кадастровим номером :03:059:0562 і площею 0,07 га кадастровим номером :03:059:0563 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

01 грудня 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Довіреністю від 11 березня 2015 року, посвідченою державним нотаріусом Шостої харківської державної нотаріальної контори Теленковим В. С., вона уповноважила ОСОБА_3 купити будь-яку нерухомість, у тому числі земельну ділянку, за ціною та на умовах на її розсуд, на її ОСОБА_1 ім`я, а також зареєструвати і ввести в експлуатацію таку нерухомість, отримати технічну документацію на неї тощо, а також бути її представником у всіх державних установах та організаціях, органах виконавчої влади, громадських установах, в бюро технічної інвентаризації та у відповідній реєстраційній службі, з правом одержання витягів з державного реєстру нерухомого майна, довідок у всіх комунальних підприємствах та установах, інших підприємствах, установах та організаціях, інше. Для чого вона надала право: бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, в органах державної влади та управліннях, в органах нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації, органах державної реєстрації, ЖЕК, ЖБК з питань купівлі на її ( ОСОБА_1 ) ім`я нерухомого майна, подавати від її імені відповідні заяви, в тому числі заяви щодо сімейного стану, заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, інші документи, отримувати витяги, інформацію, експертну оцінку нерухомого майна, документи, довідки, необхідні для укладення договору купівлі-продажу, дублікати документів, замовляти та отримувати необхідну технічну документацію, бути її представником у відповідному відділі Державної реєстраційної служби з питання реєстрації права власності, з правом подачі заяви про державну реєстрацію, одержання картки прийому документів, повідомлення про призупинення державної реєстрації, постанову про відмову від державної реєстрації, внесення змін до запису ЄДРП, внесення змін до документів, у відділі Держземагенства та у Державному земельному кадастрі, в усіх комунальних установах, інших підприємствах, установах та організаціях, а також надано право вчиняти інші дії, пов`язані з виконанням даного доручення з метою придбання нерухомості на її ( ОСОБА_1 ) ім`я.

Довіреність видана без права передоручення на п`ять років до 11 березня 2020 року.

31 березня 2015 року ОСОБА_3 від її імені на підставі цього доручення уклала договір про встановлення права користування належною їй земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) з ОСОБА_2 .

Договір укладено на 2 роки 11 місяців.

За умовами договору (п. 7) метою надання в користування земельної ділянки є здійснення землекористувачем ОСОБА_2 будівництва та подальшої експлуатації об`єктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування, згідно затвердженого проекту будівництва з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.

Згідно пункту 8 договору після закінчення будівництва землекористувач зобов`язався ввести збудовані ним об`єкти в експлуатацію та оформити право власності на них.

Пунктом 9 договору передбачено, що право власності на зведені землекористувачем об`єкти нерухомості на земельній ділянці, відповідно до цього договору, належить землекористувачеві. Землекористувач має право володіти, користуватися і розпоряджатися зведеними ним будівлями та спорудами.

Безпосередньо вона спірний договір із відповідачем ОСОБА_2 не укладала.

Довіреністю від 11 березня 2015 року вона уповноважила ОСОБА_3 лише вчиняти необхідні дії щодо придбання нерухомості виключно на її ОСОБА_1 , ім`я.

Жодних правомочностей щодо укладення договорів на користь третіх осіб чи розпорядження належним їй майном, у тому числі земельними ділянками, вказаним дорученням не передбачено.

Тому вона вважає, що договір суперфіцію від 31 березня 2015 року є недійсним, так як його укладено особою, яка не була наділена відповідним спектром прав та обов`язків для його підписання.

07 серпня 2017 року за її заявою приватним нотаріусом Ткачук М. В. припинено дію довіреності від 11 березня 2015 року, згідно реєстраційного запису в Єдиному реєстрі довіреностей.

ОСОБА_2 на вказаній земельній ділянці звів житловий будинок і ввів його в експлуатацію, згідно рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна».

28 листопада 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, зведений на належній їй земельній ділянці.

Вважає, що відповідачами порушено її право власності на земельні ділянки, яке просить захистити шляхом визнання недійсним договору від 31 березня 2015 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), визнання недійсним та скасування пункту 1.3 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна», скасування рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38417755 від 29 листопада 2017 року на право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути їй земельні ділянки площею 0,03 га і площею 0,07 га по АДРЕСА_1 у придатному для використання стані.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування договорів про встановлення права користування земельною ділянкою.

Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і прийняти постанову про задоволення її позову.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, оскільки судом невірно були застосовані норми матеріального права, а саме: статті 256, 257, 261, 267 ЦК України; порушені норми процесуального права, а саме вимоги параграфа 4 ЦПК України; висновки суду, які були зроблені судом у рішенні не відповідають обставинам справи, що призвело до постановлення судом незаконного та несправедливого рішення.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи доводи скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду, на його думку, ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи; судом вірно застосовані норми матеріального права та дотримано норми процесуального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в рішенні, надано належну оцінку всім доказам, які ґрунтуються на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідачі Виконавчий комітет Вінницької міської ради і Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради відзив на апеляційну скаргу не надали.

В судовому засіданні позивач і її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити і, скасувавши рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке вважають законним і справедливим.

Представник відповідачів: Виконавчого комітету Вінницької міської ради і Департаменту адміністративних послуг ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у чергове судове засідання 24 червня 2020 року, не з`явилася, надала заяву з проханням розглянути справу без участі представника відповідачів, врахувавши надані нею пояснення у судовому засіданні 04 березня 2020 року, в яких вона визнала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що довіреністю від 11 березня 2015 року, посвідченою державним нотаріусом Шостої харківської державної нотаріальної контори Теленковим В. С., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 купити будь-яку нерухомість, у тому числі земельну ділянку, за ціною та на умовах на її розсуд, на ім`я ОСОБА_1 , а також зареєструвати і ввести в експлуатацію таку нерухомість, отримати технічну документацію на неї тощо, а також бути її представником у всіх державних установах та організаціях, органах виконавчої влади, громадських установах, в бюро технічної інвентаризації та у відповідній реєстраційній службі, з правом одержання витягів з державного реєстру нерухомого майна, довідок у всіх комунальних підприємствах та установах, інших підприємствах, установах та організаціях, інше. Для чого ОСОБА_1 надала право: бути її представником в усіх установах, підприємствах, організаціях незалежно від підпорядкування та форм власності, в органах державної влади та управліннях, в органах нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації, органах державної реєстрації, ЖЕК, ЖБК з питань купівлі на її ( ОСОБА_1 ) ім`я нерухомого майна, подавати від її імені відповідні заяви, в тому числі заяви щодо сімейного стану, заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, інші документи, отримувати витяги, інформацію, експертну оцінку нерухомого майна, документи, довідки, необхідні для укладення договору купівлі-продажу, дублікати документів, замовляти та отримувати необхідну технічну документацію, бути її представником у відповідному відділі Державної реєстраційної служби з питання реєстрації права власності, з правом подачі заяви про державну реєстрацію, одержання картки прийому документів, повідомлення про призупинення державної реєстрації, постанову про відмову від державної реєстрації, внесення змін до запису ЄДРП, внесення змін до документів, у відділі Держземагенства та у Державному земельному кадастрі, в усіх комунальних установах, інших підприємствах, установах та організаціях, а також надала право вчиняти інші дії, пов`язані з виконанням даного доручення з метою придбання нерухомості на її, ( ОСОБА_1 ), ім`я.

Довіреність видана без права передоручення на п`ять років до 11 березня 2020 року (а. с. 8-9, 65).

12 березня 2015 року ОСОБА_3 , діючи на підставі даної довіреності від імені ОСОБА_1 , уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:059:0431, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. і зареєстрований в реєстрі за № 415 (а. с. 66-67).

31 березня 2015 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 на підставі цього доручення уклала договір про встановлення права користування належною ОСОБА_1 земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) з ОСОБА_2 . Договір укладено на 2 роки 11 місяців (а. с. 19-20, 68).

У 2017 році земельна ділянка була поділена на дві ділянки: площею 0,03 га кадастровим номером :03:059:0562 і площею 0,07 га кадастровим номером :03:059:0563 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 10-11, 12-13) і 01 грудня 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 14-18).

07 серпня 2017 року приватним нотаріусом Ткачук М. В. припинено дію довіреності від 11 березня 2015 року, згідно реєстраційного запису в Єдиному реєстрі довіреностей (а. с. 24).

На земельній ділянці ОСОБА_2 звів житловий будинок і ввів його в експлуатацію згідно рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна» (а. с. 21).

28 листопада 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, зведений на належній ОСОБА_1 земельній ділянці (а. с. 22-23).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження будь-яких заперечень з її боку щодо виконання ОСОБА_2 умов договору суперфіцію. Застосовуючи строки позовної давності суд виходив з того, що оспорюваний договір було укладено 31 березня 2015 року і саме із цієї дати розпочався обрахунок строку позовної давності, врахувавши при цьому, що позивач не просить поновити строк позовної давності та не зазначає об`єктивних обставин, що дають підстави для поновлення такого строку. Також позивач протягом трьох років з часу укладення договору суперфіцію не оспорювала дійсність цього правочину і не зверталась до суду із позовом про переведення права покупця. За таких обстави суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем, яка пред`явила позов лише 13 лютого 2019 року, пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву, що є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції за наступних підстав.

Різновидом речових прав на чуже майно є суперфіцій (право користування чужою земельною ділянкою для забудови).

За правилами статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту (частина 1). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті (частина 2). Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу (частина 5).

Відповідно до частин 1 і 4 статті 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту (частина 1). Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина 4).

Частина 5 статті 413 ЦК України визначає, що строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови не може перевищувати 50 років.

За правилами статті 414 ЦК України власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею (ч. 1). Власник земельної ділянки має право володіти, користуватися нею в обсязі, встановленому договором із землекористувачем. Перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не впливає на обсяг права власника будівлі (споруди) щодо користування земельною ділянкою (ч. 2).

За правилами статті 415 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в обсязі, встановленому договором (ч. 1). Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови (ч. 2). Особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди) (ч. 3). Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, наданою йому для забудови, а також інші платежі, встановлені законом (ч. 4). Землекористувач зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення ( ч. 5).

По справі встановлено, що ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 березня 2015 року, уклала 31 березня 2015 року договір про встановлення права користування належною їй земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) з ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина 1). Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина 3).

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (частина 1). Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина 3).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно вимог статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина 1). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частина 3).

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Згідно положень статей 1000 і 1001 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Стаття 1004 ЦК України зобов`язує повіреного вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Статтею 1006 ЦК України визначені обов`язки повіреного. Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Стаття 1007 ЦК України визначає обов`язки довірителя. Згідно частини 1 довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Згідно частини 2 довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення (ч. 3). Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить (ч. 4).

За змістом довіреності від 11 березня 2015 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 купити на її ім`я будь-яку нерухомість, у тому числі земельну ділянку, а також зареєструвати і ввести в експлуатацію таку нерухомість, отримати технічну документацію на земельну ділянку (том 1 а. с. 65).

Оцінюючи вказаний доказ, суд вважає, що довіритель ОСОБА_1 надала повіреній ОСОБА_3 повноваження на придбання земельної ділянки в розумінні вимог статті 655 ЦК України, згідно положень якої продавець передає майно у власність покупцю, який приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму.

Повірена ОСОБА_3 , діючи в межах наданих їй довірителем ОСОБА_1 повноважень, придбала земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровим номером :03:059:0431 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка під номером б/н, уклавши та підписавши договір купівлі-продажу земельної ділянки 12 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. і зареєстрованого в реєстрі за № 415 (т. 1 а. с. 66-67).

Проте, як вбачається зі змісту довіреності від 11 березня 2015 року ОСОБА_1 не наділяла ОСОБА_3 правом розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, у тому числі не надала повноважень щодо укладення будь-яких договорів на користь третіх осіб та не надала повноважень щодо розпорядження належною їй на праві власності земельною ділянкою шляхом укладення будь-яких договорів, у тому числі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію).

Як вбачається зі змісту цього договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, посвідченої Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 11 березня 2016 року за реєстром № 6-220, від імені своєї довірительки ОСОБА_1 як власника земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , земельна ділянка б/н кадастровий номер :03:059:0431, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, яка належить власнику на підставі рішення про державну реєстрація прав та їх обтяжень, індексний номер 19947240 від 12 березня 2015 року, уклала 31 березня 2015 року із ОСОБА_2 договір, за умовами якого власник надає в користування землекористувачу, а землекористувач приймає в користування від власника вказану земельну ділянку (п. 1). Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців (п. 4). Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення землекористувачем будівництва та подальшої експлуатації об`єктів нерухомості, інших господарських споруд, необхідних для їх обслуговування, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки (п. 7). Після закінчення будівництва землекористувач зобов`язується ввести збудовані ним об`єкти в експлуатацію та оформити право власності на них (п. 8). Земельна ділянка передається власником землекористувачу у користування в момент підписання даного договору (п. 12).

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Отже, саме особі, яку представляють, належить право оцінювати, чи відповідає укладений з перевищенням повноважень правочин її інтересам. З цією метою закон надає їй можливість схвалити укладений правочин.

Схвалення правочину можливе у різних формах. По-перше, якщо особа, яку представляють, прямо заявила про це. По-друге, шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви і що встановлено по справі довіритель позивач ОСОБА_1 схвалила дії повіреної особи ОСОБА_3 та не висловила у будь-якій формі своїх заперечень щодо наділення повіреного ОСОБА_3 саме такими повноваженнями на розпорядження належним їй на праві власності майном (земельною ділянкою).

Про схвалення дій повіреної особи довірителем ОСОБА_1 також свідчить і те, що по закінченні будівництва житлового будинку він був введений в експлуатацію землекористувачем ОСОБА_2 , який звертався до відповідних органів з тим, щоб оформити своє право власності на побудований ним будинок. При цьому позивач ОСОБА_1 таких дій не вчиняла і не зверталася до компетентних органів із відповідними заявами про оформлення права власності на будинок.

Позивач ОСОБА_1 , вказавши у позовній заяві про припинення за її заявою 07 серпня 2017 року приватним нотаріусом дії довіреності від 11 березня 2015 року, на обґрунтування причини припинення дії цієї довіреності не зазначила і не надала відповідних належних доказів.

Припинивши у нотаріальному порядку дію довіреності від 11 березня 2015 року, довіритель ОСОБА_1 , вважаючи порушеним своє право власності на земельну ділянку, за судовим захистом не зверталася.

Оспорюваний договір від 31 березня 2015 року укладений на 2 роки 11 місяців, тобто строком до 28 лютого 2018 року. По його закінченні позивач не вчинила жодних дій у будь-якій формі, які б свідчили про несхвалення дій повіреної ОСОБА_3 .

Водночас довіритель позивач ОСОБА_1 вчинила інші дії, які підтверджують схвалення нею дій повіреної ОСОБА_3 щодо укладення оспорюваного правочину, а саме у 2017 році прийняла рішення про поділ земельної ділянки загальною площею 0,10 га кадастровим номером :03:059:0431 на дві земельні ділянки: площею 0,03 га кадастровим номером :03:059:0562 і площею 0,07 га кадастровим номером :03:059:0563 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 10-11, 12-13) і 01 грудня 2017 року здійснила державну реєстрацію свого права власності на ці земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 14-18) і такими обставинами позивач обґрунтовувала свій позов та зазначила в ньому і надала належні докази на підтвердження цих обставин (том 1 а. с. 1, 2).

ОСОБА_2 на вказаній земельній ділянці звів житловий будинок і ввів його в експлуатацію, згідно рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна».

28 листопада 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, зведений на належній їй земельній ділянці.

Дії по поділу земельної ділянки позивач, з відповідною державною реєстрацією здійсненою 01 грудня 2017 року, ОСОБА_1 вчинила після закінчення ОСОБА_2 будівництва будинку і введення його в експлуатацію згідно рішення виконавчого комітету від 12 жовтня 2017 року та після проведення ОСОБА_2 державної реєстрації свого права власності на жилий будинок, вчиненого ним 28 листопада 2017 року.

При зверненні 14 вересня 2018 року ОСОБА_3 в суд із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 березня 2015 року у частині покупця та переведення права покупця (том 1 а. с. 171-174), ОСОБА_1 , маючи процесуальний статус у справі відповідач, не звернулася в суд із відповідним позовом (зустрічним чи окремим) про захист свого порушеного права, як вона вважає. Із таким позовом вона звернулася лише 13 лютого 2019 року, тобто через чотири роки після підписання 31 березня 2015 року ОСОБА_3 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцій). Такий термін також свідчить про схвалення довірителем правочину.

Також встановлено, що і до цього часу довіритель ОСОБА_1 не має жодних претензій до повіреного ОСОБА_3 , у тому числі щодо вчинення останньою дій по перевищенню наданих повноважень, оскільки вона не заявила таких позовних вимог до повіреної ОСОБА_3 ні у цьому позові, ані іншими позовами.

Отже, наведене свідчить про схвалення і прийняття до виконання позивачем ОСОБА_1 правочину договору від 31 березня 2015 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію).

Відповідно до частини 2 статті 241 ЦПК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Таким чином встановлено, що повірена ОСОБА_3 вчинила правочин з перевищенням наданих їй довірителем ОСОБА_1 повноважень і такий правочин був схвалений і прийнятий до виконання довірителем ОСОБА_1 , оскільки таких обставин позивач, згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не спростувала належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, які б відповідали вимогам статей 76-80 ЦПК України.

Крім того, позивач ОСОБА_1 , подавши в суд позов, просила визнати недійсним та скасувати договір від 31 березня 2015 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) земельною ділянкою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (а. с. 1-7).

На виконання вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України вона у своїй позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовує свої вимоги та зазначила докази, що підтверджують вказані обставини.

Такими обставинами позивач вказала те, що довіреністю від 11 березня 2015 року вона уповноважила ОСОБА_3 лише вчиняти необхідні дії щодо придбання нерухомості виключно на її ім`я ОСОБА_1 ; жодних правомочностей щодо укладення договорів на користь третіх осіб чи розпорядження належним їй майном, в тому числі земельними ділянками, вказаним дорученням не передбачено. Тому вважає, що договір суперфіцію від 31 березня 2015 року є недійсним, так як його укладено особою, яка не була наділена відповідним спектром прав і обов`язків для його підписання (том 1 а. с. 3).

Отже, підставою для визнання недійсним і скасування договору від 31 березня 2015 року позивач зазначила саме те, що цей правочин вчинений її представником ОСОБА_3 з перевищенням наданих їй довіреністю від 11 березня 2015 року, повноважень.

При цьому, обґрунтувавши такі заявлені позовні вимоги саме такими обставинами та зазначивши саме такі докази, позивач ОСОБА_1 не заявила цих вимог до ОСОБА_3 особи, яка на її думку, вийшла за межі наданих повноважень і розпорядилася її майном, тобто вчинили дії, якими порушила її право власності, та не залучила цю особу до участі у справі відповідачем.

Такі вимоги із таким обґрунтуванням позивач заявила лише до ОСОБА_2 , якого вона ні на які дії не уповноважувала, та відповідно, він ніяких дій, у тому числі по придбанню і розпорядженню нерухомістю, зокрема, належною позивачу земельною ділянкою, від її імені, не вчиняв.

З урахуванням принципів диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) та змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, згідно вимог статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Обов`язок доказування і подання доказів статтею 81 ЦПК України покладено на кожну із сторін, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач у судовому засіданні не довела належними, допустимими, достовірними доказами того факту, що саме залучений нею відповідач ОСОБА_2 вчинив правочин із перевищенням наданих йому повноважень, оскільки обґрунтовуючи саме такими обставинами свій позов ОСОБА_1 із зазначенням доказів, що підтверджують вказані нею обставини, таких вимог не заявила до ОСОБА_3 , хоча саме такі обставини зазначила підставою для визнання недійсним і скасування договору від 31 березня 2015 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію).

При цьому ОСОБА_3 , не будучи залученою ОСОБА_1 до участі у справі відповідачем, була позбавлена права висловити свою позицію щодо дійсності/недійсності правочину договору про встановлення права користування земельною ділянкою (суперфіцію) та щодо перевищення чи не перевищення нею наданих їй довіреністю від 11 березня 2015 року повноважень, оскільки саме такими обставинами обґрунтовувала свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 , вказуючи саме на такі дії ОСОБА_3 , які на думку позивача призвели до порушення її права власності, за захистом якого вона звернулася в суд із даним позовом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявленої до ОСОБА_2 позовної вимоги про визнання недійсним і скасування договору від 31 березня 2015 року про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), тому ця вимога не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування пункту 1.3 рішення Виконавчого комітету № 2299 від 12 жовтня 2017 року «Про затвердження актів комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна» і про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок та про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 повернути їй земельну ділянку у придатному для використання стані, позивач ОСОБА_1 у своєму позові вказала, що ОСОБА_2 житловий будинок зведено самочинно і належна їй земельна ділянка загальною площею 0,1 га, яка складається із двох ділянок кожна із яких має площу: 0,03 га і 0,07 га зайнята ОСОБА_2 самовільно.

На обґрунтування таких позовних вимог позивач, згідно положень статей 12, 13, 81 ЦПК України не зазначила у позові і не надала доказів, які б відповідали вимогам статей 76-80 ЦПК України та були належними, допустимими, достовірними й достатніми.

Оскільки позивач не довела таких обставин, тому заявлені нею ці позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Таким чином заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ОСОБА_2 , до Виконавчого комітету Вінницької міської ради і до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування договорів про встановлення права користування земельною ділянкою, не підлягають до задоволення, оскільки не доведені позивачем.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав відповідну заяву.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином судом застосовується позовна давність лише тоді, коли позовні вимоги підлягають до задоволення, а тому перед застосуванням позовної давності суду необхідно з`ясувати та зазначити у судовому рішенні про встановлення факту порушення права позивача визначеним ним відповідачем, за захистом якого позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Якщо таке право позивача не було порушено вказаним ним відповідачем, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. У разі встановлення судом порушення права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як за самостійної підстави у цьому.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не довела заявлений нею позов, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, позовна давність не застосовується.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права бо неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 382 ЦПК України, суд,

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради, Департаменту Адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним та скасування договорів про встановлення права користування земельною ділянкою, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
І. В. Міхасішин

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року