Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 206/1144/17

провадження № 61-16141св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року у складі судді Зайченка С. В. та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2008 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, процентів за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. При порушенні відповідачем строків платежів за кожним з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, відповідачка зобов`язана сплатити позивачу штраф.

На порушення умов кредитного договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, невчасно надавала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами, у результаті чого виникла заборгованість за кредитом у сумі 16 167,62 грн, яка складається із: основної заборгованості за кредитом у розмірі 2 499,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 660,32 грн, штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 757,98 грн (процентна складова).

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 167,62 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 листопада 2008 року в розмірі 16 167,62 грн, яка складається із: основної заборгованості за кредитом у розмірі 2 499,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 660,32 грн, штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 757,98 грн (процентна складова), а також судові витрати в розмірі 1 600 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання, оскільки використані зі встановленого кредитного ліміту грошові кошти та нараховані проценти за їх користування вона позивачу не повернула.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та порушили норми матеріального права. Оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Крім того, у заяві на отримання кредиту відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Роздруківка примірника Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» з вебсайту позивача, які містяться в матеріалах справи, не є належним доказом того, що ОСОБА_1 ознайомилася саме з ними.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07 лютого 2020 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Черняк Ю. В. та суддів: Воробйової І. А., Лідовця Р. А.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19 травня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Черняк Ю. В., головуючого Луспеника Д. Д. та суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А., Лідовця Р. А.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2019 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій вважало законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи

04 листопада 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви відповідачки укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 500 грн на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

У подальшому банк збільшив кредитний ліміт до 2 500 грн, що підтверджено банківською випискою, що не заперечувала і ОСОБА_1 , яка, наводячи суду свій розрахунок заборгованості, зазначала про отримання нею 2 500 грн.

ОСОБА_1 надала згоду на те, що підписана нею 04 листопада 2008 року заява про видачу кредиту разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно зі змістом заяви відповідачка ознайомилася і згодна з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 від 04 листопада 2008 року про отримання кредиту у той самий день банк їй видав кредитну картку № НОМЕР_1 (а. с. 5, зворот).

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 січня 2017 року становить 16 167,62 грн і складається із: основної заборгованості за кредитом у розмірі 2 499,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 660,32 грн, штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 757,98 грн (процентна складова).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи вказаний спір, суди встановили, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти за кредитним договором від 04 листопада 2008 року, однак належним чином не виконувала зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки факти отримання грошових коштів та неналежне виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

Водночас, перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості, апеляційний суд не звернув увагу на окремі складові кредитної заборгованості, питання про законність нарахування та стягнення яких порушувала відповідачка, враховуючи умови укладеного між нею та банком кредитного договору.

Предметом розгляду у цій справі є стягнення кредитної заборгованості у розмірі 16 167,62 грн, яка складається із: основної заборгованості за кредитом у розмірі 2 499,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 12 660,32 грн, штрафів - 250 грн (фіксована частина) та 757,98 грн (процентна складова).

Щодо нарахування процентів за користування кредитом

З наданого банком розрахунку заборгованості відомо, що така заборгованість нарахована станом на 31 січня 2017 року.

Водночас умовами кредитного договору сторони визначили строк його дії терміном дії банківської картки і погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до анкети-заяви від 04 листопада 2008 року строк дії кредитної картки встановлено до жовтня 2012 року (10/12). Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку його дії, тобто з листопада 2012 року до 31 січня 2017 року.

Разом з цим з розрахунку, наданого банком, відомо, що заборгованість за процентами до 31 жовтня 2012 року (до закінчення строку дії кредитної картки) у ОСОБА_1 відсутня.

Отже, вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на користь банку процентів.

Щодо нарахування штрафів за неналежне виконання зобов`язання

Апеляційний суд неналежним чином мотивував висновок про законність нарахування штрафів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 листопада 2008 року, також на Умови та правила надання банківських послуг у ЗАТ КБ «ПриватБанк» у редакції, яка була чинною на момент укладення договору, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які були надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю редакцію Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 04 листопада 2008 року.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Враховуючи викладене, надана позивачем копія Умов та правил надання банківських послуг не може бути доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не було спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком примірник Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У заяві ОСОБА_1 від 04 листопада 2008 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.

Отже, вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на користь банку штрафів.

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та з урахуванням частини третьої статті 400 ЦПК України підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь банку лише сума основної заборгованості у розмірі 2 499,32 грн.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 499 (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн 32 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк