ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року

м. Харків

справа № 629/5694/19

провадження № 22-ц/ 818/2839/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Бурлака І.В.,

сторони справи:

позивач - Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Мицик С.А.,

УСТАНОВИВ:

Тринадцятого листопада 2019 року Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» (надалі Кредитна спілка) звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсотках за договором споживчого кредиту № 351 від 15.07.2016 за березень 2018 року - листопад 2018 року в розмірі 1241 грн 40 коп. та судових витрат.

Позов мотивований тим, що 15 липня 2016 року між ОСОБА_1 та Кредитною спілкою був укладений Договір споживчого кредиту (пенсійний) ПС № 351, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6200 гривень під 54 % річних із загальним строком користування 12 місяців, з обов`язком погасити кредит до 15.07.2017 (надалі Договір кредиту). У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 обов`язків по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.04.2018 з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки була стягнута заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1837 грн 42 коп., заборгованість по відсотках до лютого 2018 року в розмірі 1108 грн 8 коп. та судовий збір. Зазначене рішення суду було виконане в примусовому порядку станом на листопад 2019 року. Разом з тим, пунктом 3.1. Договору кредиту встановлено, що в разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90 % річних. У зв`язку з тим, що частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачена відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3 відсотки від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не визначений договором або законом, з ОСОБА_1 підлягає стягненню 1241 грн 40 коп. процентів за період березень 2018 року - листопад 2018 року.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право позивача нараховувати проценти за Договором кредиту припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, визначеного по 15 липня 2017 року, і з цього часу права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. До того ж рішенням суду з ОСОБА_1 вже стягнуті проценти за користування кредитом та заборгованість за тілом кредиту.

В апеляційній скарзі Кредитна спілка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин справи, просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. У якості доводів апеляційної скарги посилається на те, що частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Договором кредиту встановлене нарахування на прострочену суму платежу 90% річних. ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки суму кредиту в розмірі 6200 грн повернув лише в листопаді 2018 року. Отже, відповідач зобов`язаний сплатити нараховані проценти за користування простроченим кредитом виходячи з фактичного строку користування простроченим кредитом, а саме по листопад 2018 року з застосуванням 90% річних на прострочену суму платежу. Вказана сума складе 1241 грн 40 коп. і відповідатиме положенням ч.2 ст.625 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надав.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши й обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судовим розглядом установлено, що 15.07.2016 ОСОБА_1 уклав із Кредитною спілкою Договір кредиту, за умовами якого отримав 6200 грн строком на 12 місяців з 15.07.2016 по 15.07.2017. Пунктом 3.1 договору визначено, що плата за користування кредитом (проценти) становить 54 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня оформлення кредиту. В разі порушення строку погашення кредиту, але не раніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому повинно було відбутися погашення кредиту, на прострочену суму платежу нараховується 90 % річних. Пунктом 2.3 договору визначено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 договору (а.с. 8-9).

Згідно з довідкою Кредитної спілки у ОСОБА_1 існувала заборгованість з несплаченої суми кредиту в розмірі 1837 грн 42 коп. станом на 15.07.2017, яка була погашена 29.11.2018 (а.с. 10).

З виконавчого листа Лозівського міськрайонного суду Харківської області вбачається, що у провадженні суду перебувала справа № 629/991/18, у якій рішенням від 24.04.2018 з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки стягнута заборгованість за Договором кредиту в розмірі 2946 грн 22 коп., з яких 1837 грн 40 коп. - заборгованість за кредитом, 1108 грн 80 коп. - заборгованість про процентам (а.с. 15). Згідно з наявних на виконавчому листі відміток рішення суду виконане ОСОБА_1 29.11.2018 (а.с. 15).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною 1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного Договору кредиту, а погодили строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, судом установлено, що 15.07.2016 сторони уклали Договір кредиту, за умовами якого відповідач отримав строком до 15.07.2017 кредитні кошти у національній валюті у розмірі 6200 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою процентів у розмірі 54% річних на суму залишку кредиту за кожен день користування кредитому.

Водночас частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З тексту судового рішення у справі № 629/991/18, розміщеного у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що Кредитна спілка звернулася з позовом до ОСОБА_1 із вимогою повернути заборгованість за Договором кредиту з тіла кредиту та процентів у березні 2018 року, тобто після звершення строку кредитування. Рішення суду у справі № 629/991/18 було виконане ОСОБА_1 29.11.2018, тобто також після завершення строку кредитування.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів ураховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилаючись у рішенні суду на зазначену позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції не врахував, що Кредитна спілка у дійсній справі просить стягнути з ОСОБА_1 визначені Договором кредиту проценти не в порядку ч.1 ст.1048 ЦК України, а в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. І вважає, що пунктом 3.1 Договором кредиту змінений розмір визначених ч.2 ст.625 ЦК України процентів із трьох до дев`яноста процентів річних.

В постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду в зазначеній справі полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Таку ж правову позицію підтримав Верховний Суд і при розгляді справи № 5017/1987/2012 у постанові від 05 березня 2019 року.

З огляду на викладене колегія суддів уважає, що Кредитна спілка не позбавляється права на отримання належних їй процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пункту 3.1 Договору кредиту у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість по процентам, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 за період з березня 2018 по листопад 2018 року із розрахунку 90% річних на прострочену суму заборгованості 1837 грн 42 коп. складе 1241 грн 40 коп.

Отже, апеляційна скарга Кредитної спілки підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення. З ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки належить стягнути 1241 грн 40 коп. процентів за порушення строків повернення заборгованості за Договором кредиту.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Кредитна спілка сплатила при подачі позовної заяви 1921 грн судового збору (а.с. 1), 2881 грн 50 коп. - при подачі апеляційної скарги (а.с. 35), тому з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки належить стягнути 4802 грн 50 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» задовольнити.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Позов Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» 1241 (одну тисячу двісті сорок одну) гривню 40 (сорок) копійок процентів за порушення строків повернення грошових коштів за Договором споживчого кредиту (пенсійний) ПС № 351 від 15 липня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 травня 2020 року.

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді - А.В.Котелевець

І.В. Бурлака