Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 761/33130/16-ц

провадження № 61-8315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,

третя особа - Міністерство охорони здоров`я України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Прокопчук Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - Міністерство охорони здоров`я України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що вона навчалася в Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця за спеціальністю «лікувальна справа», 26 червня 2013 року та 24 травня 2016 року склала перший та другий тестові екзамени, 24 червня 2016 року отримала диплом спеціаліста.

У липні 2016 року вона подала до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця документи для вступу в інтернатуру за спеціальністю «Акушерство і Гінекологія», однак 29 липня 2016 року Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця їй відмовлено в прийнятті документів.

ОСОБА_1 вважає, що зазначена відмова є незаконною і порушує її права.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії Національного медичного університету імені О. О. Богомольця щодо неприйняття у неї документів для вступу в інтернатуру та зобов`язати Національний медичний університет імені О. О. Богомольця зарахувати її до інтернатури.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконними дії Національного медичного університету імені О. О. Богомольця стосовно неприйняття у ОСОБА_1 документів для вступу в інтернатуру.

Зобов`язано Національний медичний університет імені О. О. Богомольця розглянути заяву ОСОБА_1 про вступ її до інтернатури Національного медичного університету імені О. О. Богомольця і за наслідками розгляду прийняти рішення у встановленому законом порядку.

В іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у порушення вимог чинного законодавства України належним чином не розглянуто заяву позивачки про зарахування її до інтернатури і відповідно не прийнято рішення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідач у порушення вимог Закону України «Про вищу освіту» та Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 вересня 1996 року № 291, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 грудня 1996 року за № 696/1721 (далі - Положення про інтернатуру) вирішив питання щодо заяви ОСОБА_1 про вступ до інтернатури.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми Положення про інтернату, яке є спеціальною законодавчою нормою, яким визначено коло осіб, до повноваження яких відноситься питання зарахування до інтернатури, у зв`язку з чим необґрунтовано зробив висновок про незаконність дій саме відповідача стосовно неприйняття у позивача документів для вступу в інтернатуру.

Також суди попередніх інстанцій не взяли до уваги вимоги статті 4 Закону України «Про вищу освіту» та пункт 10 Переліку платних послуг, які надаються в державних і комунальних закладах охорони здоров`я та вищих медичних навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 року № 1138, оскільки у зазначених законодавчих актах, навчання іноземних громадян, у тому числі тих, які постійно проживають в Україні, в інтернатурі не передбачено.

Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 29 липня 2015 року № 08.01-50/22/658-15/24352 Міністерство, яке є уповноваженим органом, який визначає порядок зарахування до інтернатури випускників вищих навчальних закладів, зазначило, що форма післядипломного навчання іноземних громадян в інтернатурі чинним Положенням про інтернатуру не передбачена.

Судами взагалі залишено поза увагою Положення про конкурсний відбір осіб, які вступають на навчання в інтернатурі Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на умовах контракту, затвердженого вченою радою Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 27 травня 2016 року, яким передбачено право університету відмовити у прийомі документів особі, яка вступає на навчання в інтернатурі на умовах контракту, у випадку відсутності повного переліку документів, зокрема паспорта громадянина України.

Також судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, зокрема не досліджено обсяг повноважень відповідача, не розглянуто можливість залучення нового відповідача; суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача розглянути заяву позивача, а також проігнорувавши те, що судовий збір позивачем сплачено не в повному обсязі (статті 11, 121, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року) (далі - ЦПК України 2004 року).

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року і витребувано із Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу № 761/33130/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

24 червня 2016 року ОСОБА_1 закінчила навчання у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця та отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 за спеціальністю «лікувальна справа», здобувши кваліфікацію «лікар».

19 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про надання їй дозволу на вступ та проходження інтернатури у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця за спеціальністю «Акушерство та Гінекологія».

29 липня 2016 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця листом № 120/11-410 повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 20 липня 2015 року № 08.01-50/22/658-15/24352 можливість здійснення навчання іноземних громадян в інтернатурі не передбачена, і іноземні громадяни мають можливість вступу до клінічної ординатури у вищих медичних навчальних закладах та закладах післядипломної освіти.

ОСОБА_1 не є громадянкою України, проте з 15 червня 2005 року має право на постійне проживання на території України відповідно до відмітки у паспорті та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 / НОМЕР_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про вищу освіту» право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України.

Не вважається дискримінацією права на здобуття вищої освіти встановлення обмежень і привілеїв, що визначаються специфічними умовами здобуття вищої освіти, зумовленими особливостями отримання кваліфікації.

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, особи, яким надано статус біженця в Україні, особи, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та особи, яким надано статус закордонного українця, і які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на здобуття вищої освіти нарівні з громадянами України. Здобуття вищої освіти зазначеними категоріями осіб за кошти державного бюджету здійснюється в межах квот, визначених Кабінетом Міністрів України.

Інші іноземці та особи без громадянства можуть здобувати вищу освіту за кошти фізичних (юридичних) осіб, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законодавством або угодами між вищими навчальними закладами про міжнародну академічну мобільність.

Усі особи, які здобувають вищу освіту у вищих навчальних закладах, мають рівні права та обов`язки.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2, 2.3 Положення про інтернатуру в інтернатуру зараховуються випускники медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів після складання державних іспитів та присвоєння кваліфікації лікаря (провізора) і отримання диплому з певної лікарської (провізорської) спеціальності. Зарахування молодих спеціалістів в інтернатуру здійснюється наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласного, міст Києва та Севастополя ВО «Фармація», обласної, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічної станції. Зарахування проводиться на посади лікарів (провізорів)-інтернів. У наказі про зарахування в інтернатуру вказується спеціальність інтернатури, заклад освіти, в якому проводитиметься очна частина навчання, та базова установа чи заклад (підприємство), де проводитиметься стажування. Підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій під час розгляду справи листа Міністерства охорони здоров`я України від 29 липня 2015 року № 08.01-50/22/658-15/24352, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України не є нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини з питань зарахування випускників медичних вузів до інтернатури.

При вирішенні питання про прийом документів та зарахування особи в інтернатуру правове значення має дотримання порядку, встановленого законами України та Положенням про інтернатуру.

Підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування (пункт 2.3 Положення про інтернатуру).

Закон України «Про вищу освіту» та Положення про інтернатуру не містять обмежень прав іноземних громадян на навчання в інтернатурі.

Також, в касаційній скарзі відповідач посилається у тому числі на Положення про конкурсний відбір осіб, які вступають на навчання в інтернатурі Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на умовах контракту, затвердженого вченою радою Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 27 травня 2016 року, яким передбачено право університету відмовити у прийомі документів особи, яка вступає на навчання в інтернатурі на умовах контракту, у випадку відсутності повного переліку документів, зокрема паспорта громадянина України.

Відповідно до листа Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 29 липня 2016 року № 120/11-410 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно із листом Міністерства охорони здоров`я України від 20 липня 2015 року № 08.01-50/22/658-15/24352 можливість здійснення навчання іноземних громадян в інтернатурі не передбачена.

Таким чином, Національний медичний університет імені О. О. Богомольця не відмовляв ОСОБА_1 у прийняті документів у зв`язку із відсутністю повного переліку документів, зокрема паспорта громадянина України, тому зазначене Положення не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач не у відповідності до вимог чинного законодавства України вирішив питання щодо заяви позивача про вступ до інтернатури.

Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умовами, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк