Справа № 474/695/18
Провадження № 2/474/173/20
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

23.06.20 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку, -

встановив:

03.08.2018 р . ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку.

Позов обґрунтований тим, що 14.07.2000р. згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, який укладений та зареєстрований державним нотаріусом Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Поплужною К.А., ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 .

05.04.2002р. згідно договору № 932в купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 купила у третьої особи, тобто ОСОБА_3 вказаний вище житловий будинок. Вказаний договір був посвідчений універсальною біржею "Південь", який згідно рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 17.10.2017р., яке набрало законної сили 28.10.2017р., визнано дійсним.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Врадіївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області від 28.03.2000р. зареєстрованого в реєстрі за № 637, відповідач ОСОБА_2 успадкував після свого батька ОСОБА_4 , який помер 1999р. житловий будинок з побутовими та господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Незважаючи на ту обставину, що купівля-продаж житлового будинку, проводилась сторонами у законний спосіб, земельна ділянка площею 0,15 га, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку спадкоємцем не переоформлювалась та на даний час на праві власності належить покійному. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його син ОСОБА_2 , який не бажає переоформлення вказаної земельної ділянки. Тому існує причина яка перешкоджає позивачу у позасудовому порядку узаконити право власності на земельну ділянку.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 128-130 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, водночас 23.06.2020р. звернулася до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач двічі в судові засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади Українипро виклик відповідача до суду. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, проте 04.06.2020 звернулася до суду із заявою, в якій просить розглядати справу її відсутності, не заперечує щодо задоволення позову.

23.06.2020р. судом, в порядку визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК №037123, земельна ділянка площею 0,15 га розташована на території АДРЕСА_1 та передана у власність ОСОБА_4 для обслуговування вказаного житлового будинку, на підставі рішення виконкому Врадіївської селищної ради народних депутатів від 24.04.1996р. за № 55. Зазначена земельна ділянка після смерті ОСОБА_4 успадкована відповідачем, однак не переоформлена останнім на своє ім`я.

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку станом на 22.06.2018р. ринкова вартість земельної ділянки становить 23 675 грн. 00 коп.

28.03.2000р. Державним нотаріусом Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області видано свідоцтво на право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_2 успадкував після свого померлого батька ОСОБА_4 , житловий будинок з побутовими та господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , та який розташований на земельній ділянці фонду селищної ради.

14.07.2000р. третя особа ОСОБА_3 купила у ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу укладений письмово та нотаріально посвідчений 14.07.2000р., зареєстрований в реєстрі за номером 1317.

05.04.2002р. позивач ОСОБА_1 згідно договору № 932в купівлі-продажу нерухомого майна, купила у третьої особи ОСОБА_3 вказаний вище житловий будинок. Вказаний договір купівлі-продажу укладений письмово та посвідчений універсальною біржею "Південь", та який згідно рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 17.10.2017р. визнано дійсним. Вказане рішення суду набрало законної сили 28.10.2017р.

Згідно інформаційної довідки Врадіївської державної нотаріальної контори № 257/01-16 від 27.05.2020р. слідує, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 відкрита спадкова справа № 116/2000. Заяву про прийняття спадщини за законом подав син спадкодавця ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні відомості щодо нікчемності чи визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним в порядку визначеному чинним законодавством.

Водночас, земельна ділянка площею 0,15 га, яка надана ОСОБА_4 в приватну власність для обслуговування житлового будинку не була предметом договору-купівлі продажу.

З огляду на обставини встановленні в судовому засіданні до спірних правовідносин в частині, що стосується договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного 14.07.2000р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 підлягає застосуванню Земельний кодекс України 1990 року, а в частині договору купівлі-продажу укладеного 05.04.2002р. Між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підлягає застосуванню Земельний кодекс України 2001 року, в редакціях, які діяли на момент укладення договорів-купівлі продажу житлового будинку.

Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Відповідно ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 30 ЗК України 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 120 ЗК України 2001 року, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у даному випадку, слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України 2001 року передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм 30 ЗК України 1990 року та ст. 120 ЗК України 2001 року у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року та ч. 4 ст. 120 ЗК України 2001 року, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 30 ЗК України 1990 року у поєднанні з нормою ст. 23 ЗК України 1990 року, а також ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16.

Враховуючи той факт, що власник земельної ділянки помер, а спадкоємець не бажає переоформлювати цю земельну ділянку через відчуження у законний спосіб усієї садиби позивачу по справі, в іншому окрім судового порядку, підтвердити своє право власності на земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, позивачка не може, а тому її право підлягає захисту в суді.

Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 260270 від 14.07.2016р. позивач є інвалідом ІІ групи, а відтак в силу приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору.

Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., який визначається станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, а саме 03.08.2018р.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-283 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Копію заочного рішення направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, які набрали чинності 02.04.2020р. на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)", під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст складено та підписано "24" червня 2020р.

Суддя Ф.Г. Сокол