ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/505/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/372/19 Категорія: 304000000 Мазай Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Попової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ланового Олексія Юрійовича на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року (повний текст складено 19.12.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онищенко Марія Олександрівна про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що 28 травня 2017 року, близько 13 год. 20 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 19 км. + 200 м автодороги «Київ-Одеса» у середній смузі руху в напрямку міста Київ, що в Києво-Святошинському районі Київської області, поблизу повороту до села Круглик, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, здійснював рух зі швидкістю близько 80 км/год, чим порушив вимоги пункту 12.9 б) Правил дорожнього руху «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31» та вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», яким визначено максимально дозволену швидкість на вказаній ділянці дороги 50 км/год. Крім того, маючи об`єктивну можливість виявити попереду перешкоду для руху у вигляді автомобіля «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв у середній смузі руху з виставленим позаду знаком аварійної зупинки, в порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «у разі виникнення небезпеки для руху та перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив зіткнення із вказаним автомобілем та з автомобілем «Seat Toledo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який стояв попереду автомобіля «Skoda Fabia» у середній смузі руху, а також скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які перебували біля вказаних автомобілів. Внаслідок зіткнень автомобіль «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , частково відкинуло на ліву смугу руху, де він здійснив зіткнення з автомобілем «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у лівій смузі руху в напрямку міста Київ.

Потерпілий ОСОБА_5 від отриманих травм, несумісних з життям, помер на місці ДТП.

Грубе порушення водієм ОСОБА_2 вимог пунктів 2.3 б), 12.3, 12.9 б) та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків з заподіяння смерті ОСОБА_5 та тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , а також моральної та матеріальної шкоди потерпілим.

Під час розгляду кримінальної справи, було приєднано до справи цивільні позови потерпілих про відшкодування, заподіяної їм моральної та матеріальної шкоди, визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_1 цивільними позивача у справі.

У судовому засіданні з метою забезпечення поданого цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а також для запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, до суду подано клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_2 , яке було задоволено ухвалою суду від 15 березня 2018 року.

Однак, в ході розгляду справи позивачу стало відомо, що частина даного майна була відчужена ОСОБА_2 за договором дарування на користь близьких родичів дружини ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд:

-визнати недійсним договір дарування від 06 червня 2017 року 1/3 частки на об`єкт нерухомості «магазин роздрібної торгівлі «Перлина», загальною площею 109,0 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Онищенко М.О. за р/н 1111 та застосувати наслідки недійсності правочину у формі реституції;

-визнати недійсним договір дарування від 03 жовтня 2017 року «комплекс, будівлі та споруди» загальною площею 3175,2 кв.м., реєстраційний номер 6506194, які розташовані за адресою АДРЕСА_2 та «частину комплексу будівель та споруд, а саме: котельна під літерою «З» загальною площею 303,7 кв.м., реєстраційний номер 10562100, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Онищенко М.О. за р/н 1817 та застосувати наслідки недійсності правочину у формі реституції.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що на час укладання оспорюваних договорів дарування 06.06.2017 та 03.10.2017 року відповідачу ОСОБА_2 було достовірно відомо про заявлений позивачем позов у кримінальному провадження, не надано доказів неплатоспроможності відповідача ОСОБА_2 , як і не надано доказів того, що у разі виникнення зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем у кримінальному провадженні буде недостатньо майна, яке є у власності ОСОБА_2 для погашення заборгованості, не надано доказів того, що відповідач набув статусу боржника.

Крім того, факт подання позивачем позову до відповідача ОСОБА_2 у кримінальному провадженні сам по собі, без ухвалення вироку та без вирішення цивільного позову, не свідчить про виникнення у останнього перед позивачем будь-яких, у тому числі і грошових зобов`язань.

Також судом встановлено, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна відповідачем ОСОБА_2 жодних зобов`язань перед позивачем не було, хоча оспорювані договори дарування і укладені між близькими родичами, проте від укладення договорів дарування настали реальні наслідки: відповідач ОСОБА_3 оформила право власності, здійснює підприємницьку діяльність у магазині «Перлина», відповідач ОСОБА_4 також оформив право власності на нежитлові будівлі, тобто відбулось реальне виконання умов договору дарування та настання правових наслідків, перехід права власності, позивач доказів того, що дарувальник фактично продовжує володіти цим майном суду не надав, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Лановий О.Ю. вказував, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також висновки викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначав, що після скоєного ДТП 28 травня 2017 року, передбачаючи негативні матеріальні наслідки для нього, відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження спочатку 06 червня 2017 року на користь дружини ОСОБА_3 , магазину роздрібної торгівлі «Перлина», а після повідомлення йому про підозру 23.09.2017 року, 03 жовтня 2017 року відповідач за договором дарування відчужує комплекс, будівлі та споруди загальною площею 3 175,2 кв.м. та частину комплексу будівель та споруд, а саме котельня загальною площею 303,7 кв.м. на користь сина ОСОБА_4 .

Вказане свідчить про фіктивність зазначених правочинів, які спрямовані на уникнення матеріальної відповідальності відповідачем.

Вказані висновки апелянта щодо фіктивності правочинів підтверджуються позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказував, що доводи апеляційної скарги є виключно припущеннями. Позивачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в поданій апеляційній скарзі не наведено жодного доказу фіктивності правочину. Факт подання позивачем позову до ОСОБА_8 у кримінальному провадженні сам по собі, без ухвалення вироку без вирішення цивільного позову, не свідчить про виникнення у останнього перед позивачем будь-яких, у тому числі і грошових зобов`язань.

ОСОБА_3 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала на те, що доказування позивача ґрунтується виключно на припущеннях. На підтвердження своїх доводів про фіктивність оскаржуваних договорів дарування позивач посилається в апеляційній скарзі на постанову ВП ВС від 03.07.2019 року у справі 369/11268/16-ц, однак висновки в цій постанові зроблені на підставі зовсім інших обставин справи, яких немає в даній справі, зокрема наявності обвинувального вироку із задоволеним цивільним позовом, який набрав законної сили.

Крім того, на думку ОСОБА_3 позивач грубо порушила закріплений в ч. 1 статті 62 Конституції України принцип невинуватості особи, деталізований в статті 17 КПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно договору дарування 2/3 частини магазину від 06.06.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали безоплатно, а ОСОБА_3 прийняла у власність 2/3 частини магазину роздрібної торгівлі «Перлина», що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1111.

Відповідно до договору дарування нежитлових будівель від 03.10.2017 року ОСОБА_2 передав безоплатно, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1817.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Відповідно до повідомлення про підозру від 23 вересня 2017 року ОСОБА_2 23.09.2017 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 ст. 286 КК України.

Звертаючись до суду із позовом позивач вказувала, що 02 лютого 2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області за результатами підготовчого засідання приєднано цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_1 та визнано їх цивільним позивачами у кримінальному провадженні №369/13247/17.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2018 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме: 1/3 частки власності на об`єкт нерухомості «магазин роздрібної торгівлі «Перлина» загальною площею 109,0 кв.м., реєстраційний номер 35490084, який розташований за адресою за адресою: АДРЕСА_1 ; об`єкт нерухомості «комплекс, будівлі, споруди» загальною площею 3175,2 кв.м., реєстраційний номер 6506194, номер запису 211 в книзі 1-а, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомості «частина комплексу будівель та споруд, а саме: котельня під літерою «З» загальною площею 303,7 кв.м., реєстраційний номер 10562100, номер запису 28 в книзі 1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомості «гараж, який знаходиться в колективно-гаражній стоянці «Гарант», загальною площею 23,7 кв.м., реєстраційний номер 15746049, номер запису 5 в книзі 1, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; ј частки власності на об`єкт нерухомості «квартира», загальною площею 61,5 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м., реєстраційний номер 15746049, номер запису 5 в книзі 1, яка розташована за адресою АДРЕСА_4 .

З огляду на встановлені обставини вбачається, що відчуження магазину роздрібної торгівлі «Перлина» ОСОБА_2 здійснено до повідомлення йому про підозру 23 вересня 2017 року. Крім того, вказаний договір дарування спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 являється фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність саме в сфері торгівлі в даному магазині, що підтверджується рішенням господарського суду Черкаської області від 29.05.2019 року та платіжними дорученнями про оплату нею комунальних послуг наданих магазину «Перлина».

Щодо дарування ОСОБА_2 своєму синові ОСОБА_4 03 жовтня 2017 року нежитлових будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , то колегія суддів враховує наступне.

Колегія суддів виходить з того, що відбулося реальне відчуження, тобто настання правових наслідків, цього майна з подальшим його оформленням на обдарованого, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 164249421.

На момент укладення оспорюваних договорів дарування нерухомого майна від 06 червня 2017 року та від 03 жовтня 2017 року не існувало жодних обтяжень, арештів чи заборон на їх відчуження, а також судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, як і на даний час відсутній вирок суду про визнання винуватим відповідача у вчинені злочину.

Крім того, у власності відповідача ОСОБА_2 , крім відчуженого майна, наявна квартира та гараж, які останній не намагався відчужити чи приховати.

Колегія суддів вважає недоведеними обставини на які посилається сторона позивача, а саме, що воля сторін при укладенні правочину не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову ВП ВС у справі №369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, адже у даній справі відсутній вирок суду про винуватість відповідача та стягнення з нього відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що б могло свідчити про приховування або бажання уникнути останнім матеріальної відповідальності.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ланового Олексія Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.

Судді: