Справа № 344/2340/20
Провадження № 22-ц/4808/550/20
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин З.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, три відсотки річних за несвоєчасно повернутий борг, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року, постановлену у складі судді Антоняк Т.М. у м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У лютому 2019 року позивач звернувся в суд заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на майно ОСОБА_2 - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що витягом з Державного реєстру речових прав чітко підтверджується накладення арешту на все майно ОСОБА_2 відділом ДВС Івано-Франківського МУЮ. Крім того, з відомостей офіційного веб-ресурсу судової влади (додається) випливає, що існують і інші майнові позови до ОСОБА_2 , в тому числі і такі, що перебувають на стадії виконання. ОСОБА_2 внесений до єдиного реєстру боржників (витяг додається). Таким чином, внаслідок реалізації своїх прав іншими кредиторами може бути утруднено виконання рішення суду за позовом ОСОБА_1 Боржнику на праві приватної власності належить майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_2 повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заява немотивована та до неї не додані додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб, як зазначено у заяві. Відсутні відомості відносно дійсної вартості майна, щодо якого позивач просить вжити заходи забезпечення позову, однак такі відомості необхідні для визначення того, що вид забезпечення позову буде співмірним із заявленими вимогами.

Проте, такий висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено, що предметом спору у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 142 033 грн за договором позики.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначав, що у листопаді 2017 року за договором позики він передав ОСОБА_2 5 815 доларів США, що по курсу Націнального банку становить 142 033 грн, які відповідач зобов`язувався повернути до 29 листопада 2018 року.

Посилаючись на те, у добровільному порядку не повертає позику, він має реалні побоювання, що відповідач відчужить на користь третіх осіб належне йому майно, що у свою чергу, ускладнить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одними із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

З виділених матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно наданої інформації з Єдиного реєстру боржників, ОСОБА_2 є боржником ГУ ДПС В Івано-Франківській області про стягнення коштів.

Отже, існують реалні побоювання, що відповідач відчужить на користь третіх осіб належне йому майно, що у свою чергу, ускладнить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обставини справи та наявний баланс інтересів учасників спору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не перевірив доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не врахував співмірність виду забезпечення позову, який він просив застосувати, змісту позовних вимог та дійшов передчасного висновку про те, що заява про забезпечення позову немотивована та до неї не додані додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.

Заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири є співмірними з позовними вимогами, оскільки забезпечать запобігання ухиленню від виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог і водночас відповідач не позбавляється можливості володіти та користуватися спірним майном.

До того ж заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що заявник не позбавлений права вимагати відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались (стаття 159 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з часу прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський