ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1833/19

Головуючий у першій інстанції - Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/615/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бечка Є.М.,

суддів - Іванової Г.П., Онищенко О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Богданівське» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Богданівське» про зміну дати і формулювання причин звільнення та стягнення середнього заробітку,

дата та місце ухвалення рішення судом першої інстанції - 06 лютого 2020 року м.Прилуки,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Богданівське» в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 244598 грн 97 коп.; змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади головного агронома СТОВ «Богданівське» зі звільнення за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, на звільнення на підставі ст.38 КЗпП за власним бажанням; змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 17 серпня 2018 на 21 серпня 2018 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 квітня 2016 року ОСОБА_1 почав працювати у СТОВ «Богданівське» на посаді головного агронома. З 09 серпня 2018 року, з приходом нового керівника СТОВ «Богданівське» - Пирожка М.Ю. , його фактично відсторонили від роботи. Зрозумівши, що продовжувати співпрацю з позивачем підприємство не має наміру, 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав до СТОВ «Богданівське» заяву про звільнення за власним бажанням, яка була зареєстрована на підприємстві та бухгалтерією було видано обхідний лист, який був підписаний посадовими особами підприємства, що свідчило про відсутність претензій до нього та згоду роботодавця на припинення трудових відносин з ним за заявою від 21 серпня 2018 року. Того ж дня, 21 серпня 2018 року підприємством було видано наказ №230/18к про звільнення ОСОБА_1 та внесено запис у трудову книжку, однак не було проведено з ним остаточного розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено заробітну плату за липень і серпень 2018 року та компенсацію за невикористану відпустку, а також не видано належно оформлену трудову книжку.

Зважаючи на численні листи, скарги, заяви, а також відкриття кримінального провадження за фактом порушення трудових прав, 15 травня 2019 року позивач отримав неналежно оформлену трудову книжку від слідчих органів служби безпеки України, з якої встановив, що роботодавцем внесено два записи під №25 про звільнення згідно з наказу №230/18к від 21 серпня 2018 року та №26 про скасування попереднього запису під №25 та звільнення ОСОБА_1 з посади головного агронома за прогул на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №216/18к від 17 серпня 2018 року. Позивач вважає, що запис в трудовій книжці про його звільнення з посади головного агронома від 17 серпня 2018 року, здійснений після запису про його звільнення з посади головного агронома від 21 серпня 2018 року, є неправильним і неправомірним, тому дата і формулювання звільнення підлягає зміні, а також підлягає стягненню компенсація в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати при звільненні.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , стягнуто зі СТОВ «Богданівське» на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 244 598 грн 97 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що підстав для зміни причин та формулюванні звільнення немає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про зазначення формулювання причин звільнення таким, що не відповідають чинному законодавству, а матеріали справи не містять доказів про наявність підстав вважати, що позивач був звільнений 21 серпня 2018 року, то належним способом захисту порушених прав позивача є оскарження саме наказу №216/18-к від 17 серпня 2018 року про його звільнення з яким він не погоджується.

Задовольняючи частково вимоги по стягнення середнього заробітку суд виходив з того, що заборгованість на момент звільнення позивача становила 41219 грн 45 коп. і на дату ухвалення рішення виплачена не була, проте позивач в день звільнення був відсутній на робочому місці, тому у відповідача була відсутня можливість виплатити кошти саме в день звільнення, а ОСОБА_1 було направлено на адресу СТОВ «Богданівське» лист про проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, який був отриманий товариством 06 вересня 2018 року, тому у роботодавця виник обов`язок щодо здійснення розрахунку, починаючи з 07 вересня 2018 року по 22 травня 2019 року, як просив позивач, що становить 174 робочі дні та становить 271962 грн. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації у сумі 244598 грн 97 коп., яка менша за суму визначену судом, суд задовольнив вимоги про стягнення 244598 грн 97 коп. з відрахуванням всіх необхідних податків та платежів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням СТОВ «Богданівське» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 244598 грн 97 коп. та судового збору в сумі 2445 грн 99 коп., ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено приписи ст.43 та ст.83 ЦПК України, які полягають у прийнятті додаткових пояснень, доказів та витребування доказів від позивача 24 червня 2019 року, що призвело до ухвалення судом першої інстанції протиправного рішення.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем було направлено ОСОБА_1 повідомлення про звільнення та запропоновано отримати трудову книжку та здійснити повний розрахунок. Ймовірно лист отримано позивачем не пізніше 30 серпня 2018 року.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 з вимогою про проведення розрахунку до відповідача не звертався. Враховуючи, що відповідач з 25 серпня 2018 року не знаходився в с.Богданівка Прилуцького району, свою господарську діяльність за вказаною адресою не здійснював, тому лист від позивача з вимогою щодо розрахунку з ним отримати не міг, тому висновок суду, що відповідач отримав 06 вересня 2018 року вимогу про розрахунок є не вірним.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу вказує, що звернення позивача, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від відповідача станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України, оскільки фактично така вимога до відповідача раніше не подавалась. Вважає, що право на середній заробіток у позивача виникло з моменту подачі позову до суду.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що в період з 25 серпня по 28 вересня 2018 року СТОВ Богданівське фактично знаходилось в с.Богданівка Прилуцького району, що підтверджується листами, направленими на ім`я ОСОБА_1 за підписом директора, що було визнано відповідачем при розгляді в суді першої інстанції.

Також позивач вважає необґрунтованою апеляційну скаргу тому, що відповідач в тексті скарги не заперечує проти виникнення у ОСОБА_1 права на компенсацію середнього заробітку, однак в прохальній частині апеляційної скарги просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Крім того, позивач не погоджується з поданням відповідачем додаткових доказів, посилаючись на ч.3 ст.367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що СТОВ «Богданівське» оскаржує зазначене судове рішення лише в частині задоволених позовних вимог, а ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржує, та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 06 квітня 2016 року прийнятий на роботу на посаду головного агронома СТОВ «Богданівське»(а.с.8).

21 серпня 2018 року позивач звернувся до керівника СТОВ «Богданівське» з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 21 серпня 2018 року, яка була зареєстрована за №8 (а.с.3).

В обхідному листі ОСОБА_1 зазначена дата звільнення - 21 серпня 2018 року та підписаний посадовими особами СТОВ «Богданівське» (а.с.5).

В трудовій книжці серія НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_1 здійснено запис №25 «21 серпня 2018 року звільнений з посади на підставі Наказу №230/18 к від 21 серпня 2018 року», а наступний запис №26 викладено наступним чином: «17 серпня 2018 року запис №25 не дійсний, звільнений за прогул згідно ст.40 КЗпП України на підставі наказу №216/18к від 17 серпня 2018 року» (а.с.8)

З наказу №216/18-к від 17 серпня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи головного агронома СТОВ «Богданівське» за відсутність на роботі з 07 год. у робочий день щоденно з 09 серпня 2018 року по 17 серпня 2018 року ( а.с.169-172).

22 та 23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звертався до керівника СТОВ «Богданівське» з заявами про повідомлення щодо результатів розгляду заяви про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 (а.с.132, 133).

Відповідно до листа СТОВ «Богданівське» на адресу ОСОБА_1 , останньому повідомлено, що його заяви від 22 та 23 серпня 2018 року щодо повідомлення про наслідки розгляду заяви про звільнення ОСОБА_1 від 21 серпня 2018 року товариством не розглянуті, у зв`язку із неможливістю ідентифікувати особу заявника (а.с.128).

05 вересня 2018 ОСОБА_1 звернувся до керівника СТОВ «Богданівське» з заявою про видачу йому трудової книжки, копії наказу про звільнення та просив провести остаточний розрахунок. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, СТОВ «Богданівське» отримало поштове відправлення від ОСОБА_1 06 вересня 2018 року (а.с. 131).

06 вересня 2018 ОСОБА_1 звернувся до СТОВ «Богданівське» з вимогою про видачу йому трудової книжки та проведення остаточного розрахунку (а.с. 130).

Згідно з індивідуальної відомості про застраховану особу, ОСОБА_1 отримав заробітну плату на СТОВ «Богданівське» за травень 2018 рік - 32956 грн 40 коп., червень - 32704 грн 40 коп. (а.с.10).

З довідки СТОВ «Богданівське» вбачається, що станом на 30 липня 2018 року заборгованість по заробітній платі становила 15474 грн 45 коп. На момент звільнення (17 серпня 2018 року) загальна заборгованість становить 41219 грн 45 коп., в тому числі компенсація за 20 днів не використаної відпустки 21921 грн 93 коп. (а.с.165).

Тобто вбачається, що відповідач мав заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати, яка не була виплачена на момент звільнення.

Відповідно до розрахунку заборгованості СТОВ «Богданівське» по виплаті компенсації ОСОБА_1 , яка здійснена позивачем, затримка виплати зарплати при звільненні за період з 22 серпня 2018 року по 22 травня 2019 року становить 244598 грн 97 коп. виходячи з розрахунку (1058 грн 87 коп. (середньоденна заробітна плата за останній календарний рік) х 231 день (а.с.9).

Також матеріали справи містять: лист СТОВ «Богданівське» від 13 серпня 2018 року, направлений на адресу ОСОБА_1 , яким повідомлено останнього про відсутність позивача на роботі у робочий час починаючи з 09 серпня 2018 року з 08 год. до 16 год. та по 13 серпня 2018 року з 08 год. по 16 год. (а.с.167-168); лист управління держпраці у Чернігівській області №646/25-Лт6/03/16-17 від 05 жовтня 2018 року, яким повідомлено ОСОБА_1 про неможливість провести інспекційне відвідування СТОВ «Богданівське», оскільки керівництво товариства не надало на вимогу інспектора необхідних кадрових та бухгалтерських документів, та станом на 25 вересня 2018 року місцезнаходження СТОВ «Богданівське», значиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5); витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою ОСОБА_1 , про неповернення трудової книжки та непроведення розрахунку по заробітній платі після звільнення, за яким внесено відомості до ЄРДР за №0001612 від 27 вересня 2018 року щодо кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.172 КК України(а.с.6); постанову про закриття даного кримінального провадження від 03 червня 2019 року, з якого вбачається, що директор СТОВ «Богданівське» Пирожок М.Ю. добровільно видав слідчому СВ УСБУ в Сумській обл. трудові книжки 7 колишніх працівників СТОВ «Богданівське», а саме: гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та інших (а.с.153-157); протокол приймання-передачі речових доказів від 15 травня 2019 року, згідно якого слідчий - криміналіст слідчого відділу Управління СБ України в Сумській обл. Петров Є.А., на підставі постанови про передачу речових доказів на відповідальне зберігання від 14 травня 2019 року, передав речовий доказ на зберігання ОСОБА_1 трудову книжку серія НОМЕР_1 в обкладинці сірого кольору на ім`я ОСОБА_1 (а.с.7); копію наказу №230/18 від 21 серпня 2018 року по СТОВ «Богданівське», в наказі міститься запис про оголошення подяки керуючому Полтавського відділення Тінюкову С.В. (а.с.166).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції вбачається, що суд стягнув з СТОВ «Богданівське» на користь ОСОБА_1 244598 грн 97 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. В задоволенні вимог щодо зміни дати та формулювання підстав звільнення відмовлено.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на справедливий суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд дійшов до висновку про їх обґрунтованість.

Судом достовірно встановлено та дана обставина не заперечується відповідачем, що в день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено остаточний розрахунок. Доводи апеляційної скарги, що відповідачем було направлено ОСОБА_1 повідомлення про звільнення та запропоновано отримати трудову книжку та здійснити повний розрахунок та ймовірно лист отримано позивачем не пізніше 30 серпня 2018 року, не заслуговують на увагу, адже відповідач не був позбавлений права виплатити нараховану заробітну плату в день звільнення 17 серпня 2018 року на картковий рахунок позивача, доказів, яким чином відповідач розраховувався зі своїми працівниками суду надано не було. Також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт повідомлення позивача про його звільнення саме 17 серпня 2018 року та про необхідність розрахунку. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та ймовірності тих, чи інших фактів, які можуть бути підтверджені відповідними доказами (ст.77 ЦПК України

Доводи апеляційної скарги, що судом порушено приписи ст.43 та ст.83 ЦПК України, які полягають у прийнятті додаткових пояснень, доказів та витребування доказів від позивача 24 червня 2019 року, що призвело до ухвалення судом першої інстанції протиправного рішення, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення (Справа №42507/06 «Мікаіл Тюзюн проти Туреччини»)

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з вимогою про проведення розрахунку до відповідача не звертався та що підприємство з 25 серпня 2018 року не знаходиться в с.Богданівка Прилуцького району тому не могло отримати повідомлення, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки спростовуються матеріалами справи. Крім того, слід зазначити, що СТОВ «Богданівське», як роботодавець, зобов`язаний провести розрахунок при звільненні працівника відповідно до положень ст.116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від відповідача станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України, тому у позивача виникло право на виплату середнього заробітку з моменту подачі позову до суду, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи були належним чином перевірені судом першої інстанції та встановлено, що ОСОБА_1 05 вересня 2018 року звернувся до керівника СТОВ «Богданівське» з заявою, в тому числі, про проведення остаточного розрахунку, дана заява отримана товариством 06 вересня 2018 року, що підтверджується копією опису цінного листа та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.131), іншого відповідачем не доведено.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до роботодавця з заявою 05 вересня, яка отримана 06 вересня 2018 року, суд першої інстанції правильно визначився зі строками проведення розрахунку про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач розрахунок середнього заробітку проведеного судом першої інстанції не оскаржує.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В рішенні «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих сторонами при розгляді справи.

Доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, відповідають обставинам справи і апеляційним судом приймаються до уваги в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того, ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року апелянту - СТОВ «Богданівське» відстрочено сплату судового збору в сумі 1668 грн 99 коп. до ухвалення остаточного рішення у справі та враховуючи, що апеляційна скарга СТОВ «Богданівське» залишена без задоволення, слід також стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1668 грн 99 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Богданівське» залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Богданівське» (, юридична адреса: м.Львів, вул.Сихівська, буд.19, кв.54) в дохід держави судовий збір в сумі 1668 (одна тисяча шістсот шістдесят вісім) грн 99 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий: Судді: