П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/1685/19

Провадження № 22-ц/4815/745/20

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Ралець Р.В.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено повним текстом

31 березня 2020 року

Фіксування перебігу судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 березня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 01 червня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 2 900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте, у зв`язку із тим, що відповідач порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 09 липня 2019 року складалась з: 915,25 гривень тіло кредиту; 61 761,22 гривень проценти за користування кредитом; 3 800 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована складова; 3 323,82 гривень процента складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 70 300,29 гривень, а також 1 921 гривень понесеного при поданні позову судового збору.

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 березня 2020 року позов банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 червня 2011 у розмірі 915,25 гривень, а також судові витрати в розмірі 25 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність в частині незадоволених позовних вимог, яка полягала в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що суд попередньої інстанції дійшов хибного висновку про безпідставність нарахувань банком заборгованості по процентам, пені та штрафах. Так, на переконання позивача, матеріалами справи підтверджений факт погодження відповідачем того, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між сторонами кредитний договір, який є по своїй правовій природі договором приєднання, передбачений ст. 634 ЦПК України. Крім того, до суду було надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана позичальником та де зазначено, базову відсоткову ставка за користування кредитом (2,5 %), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, а також розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо. Отже, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі його істотні умови. Хоча довідку й було додано до позовної заяви, проте на неї суд уваги не звернув, а визнав нарахування заборгованості за процентами та неустойкою необґрунтованими лише через те, що вони не встановлені умовами договору. Проте відповідно до ст.ст. 1048, 1054 ЦК України та ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитний договір є двостороннім та сплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків, що є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Тому, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 2,5%, про що зазначено у довідці про умови кредитування. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, також йдеться посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами. На думку позивача, враховуючи наявність в матеріалах справи довідки про умови кредитування, підписаної позичальником, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 не можуть бути застосовані. При цьому покликалось на необхідність врахування постанови Верхового Суду від 04 грудня 2019 року в справі №750/6058/17-ц, де, за аналогічних правовідносин, суд зазначав, що висновок про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості є помилковим, оскільки, відповідач, підписуючи анкету-заяву, також підписала довідку про ознайомлення із умовами кредитування, тобто погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування, які відповідають вимогам ст.ст. 633, 634 ЦК України

З викладених підстав просило скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи особи, що подала апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 01 червня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 01 червня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 09 липня 2019 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 70 300,29 гривень, з яких: 915,25 гривень тіло кредиту; 61 761,22 гривень проценти за користування кредитом; 3 800 гривень пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована складова; 3 323,82 гривень процента складова.

При цьому на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї заяви відповідача, довідку про умови кредитування витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка була видана відповідачу, базова ставка в місяць становить 2,5%, розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості, але не менше 50 гривень, які повинні бути здійснені до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Умовами договору (тарифами) передбачено сплату штрафу за порушення строків платежів у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою-другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Між тим, у заяві позичальника від 01 червня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 жовтня 2011 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені та штрафів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування.

При цьому довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", хоч і підписана ОСОБА_1 , але не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, тому не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору.

Вказаний документ містить лише загальну інформацію щодо умов кредитування при використанні картки, а жодного підтвердження про погодження ОСОБА_1 відсоткової ставки в більшому розмірі не надано.

Поготів, підписавши вказану довідку, відповідач лише підтвердила ознайомлення із викладеними в ній умовами кредитування, а будь-які дані про його погодження з ними у довідці відсутні. Крім цього, заявою від 01 червня 2011 року не передбачено, що довідка про умови кредитування є складовою договору про надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять даних про номер отриманої відповідачем кредитної картки, ліміт, термін дії та на підставі якого договору вона видавалася.

Дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ "Приватбанк", встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом суперечить умовам кредитування, на які покликається позивач в апеляційній скарзі, позаяк з розрахунку видно й інші неправомірні нарахування заборгованості, здійснені на підставі умов, які відсутні в заяві та довідці про умови кредитування, що підписані відповідачем.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, належним чином дослідити поданий стороною доказ - розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Проте враховуючи, що позичальник періодично здійснювала погашення за наданим кредитом, у т.ч. й за неправомірних нарахувань, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості.

Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.

Роздруківка із сайту позивача також належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (06 червня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 серпня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин без наданих доказів про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням зазначеного колегія суддів переконана, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яку було взято за основу оскаржуваного судового рішення місцевим судом при вирішенні спірних правовідносин.

Щодо підписаної позичальником довідки про умови кредитування, то про необов`язковість її врахування при вирішенні спірних відносин через те, що вона не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору, оскільки не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, вказав Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 365/159/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 01 червня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Тому, повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, оскільки такі вимоги не доведені та безпідставні.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, правильності висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 березня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О. Гордійчук