Ухвала

Іменем України

28 травня 2020 року

м. Київ

справа № 211/374/20

провадження № 61-7820ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Страха Вадима Олеговича на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м, яка за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2019 року № 3768, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т. В., відчужена відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_1 .

Заяву обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого придбали спірну квартиру, яку ОСОБА_3 без її згоди продав 27 листопада 2019 року ОСОБА_1 , скориставшись тим, що власником спірної квартири в правоустановчих документах на спірну квартиру вказаний лише

ОСОБА_3 ОСОБА_2 вважала, що відповідачі можуть відчужити спірну квартиру третім особа, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м, яка за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2019 року № 3768, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т. В., продана відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник майновий спір предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв. м. Позивач оспорює правомірність відчуження вказаного нерухомого майна на ОСОБА_1 , а тому вимога про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру є обґрунтованою. Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення для забезпечення захисту прав позивача.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року змінено в частині застосованого заходу забезпечення позову.

Заборонено відчужувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . В іншій частині ухвали суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, проте, забезпечуючи позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру, не врахував, що таким заходом забезпечення порушується права відповідача на вільне користування нерухомим майном та використання цього майна у повсякденному житті, згідно з його призначенням, що є обмеженням права власності. Тому відповідним та достатнім заходом забезпечення цього позову є заборона відчуження спірного майна.

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Страха В. О. на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року, у якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що доводи позивача не підтверджують наявності між сторонами спору та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. На момент постановлення ухвали у позивача відсутні обґрунтовані докази того, що відповідач має намір відчужити майно. ОСОБА_1 є власницею квартири, спільність майна між колишнім подружжям ОСОБА_3 не встановлена, позивач не порушувала зазначене питання перед судом, а квартира набута ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з позивачем та після цього зареєстрована за ним на праві особистої приватної власності. Забезпечуючи позов, суд першої інстанції не вжив заходів зустрічного забезпечення.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2019 року заявлено з тих підстав, що ОСОБА_3 відчужив без її згоди спірну квартиру, яка придбана у період шлюбу та є спільним майном подружжя.

Суди встановили, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2019 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2019 року № 3768, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т .В. Між сторонами існує невирішений спір щодо вказаної квартири.

Тому вжиті заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Доводи касаційної скарги про те, що поза увагою суду залишились обставини про те, що спільність майна між колишнім подружжям ОСОБА_3 не встановлена, та що позивач не порушувала зазначене питання перед судом , а квартира набута відповідачем ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з позивачем та після цього зареєстрована за ним на праві особистої приватної власності не заслуговують на увагу, оскільки указане стосується вирішення спору по суті.

Висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, зокрема статтям 149, 150 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем наміру відповідачів відчужити спірне майно та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки ці доводи зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Заявник посилається на безпідставне невжиття судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення, оскільки у справі відсутні відомості про те, що позивач має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майно, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Це, на думку заявника, є порушенням вимог пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України.

Проте такі доводи ґрунтуються лише на припущенні відсутності у позивача місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України. Заявник не позбавлена можливості ініціювати вжиття заходів зустрічного забезпечення.

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Страха В. О. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Страха Вадима Олеговича на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Яремко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний