Справа № 369/6090/20
Провадження №2/369/3317/20
УХВАЛА

про забезпечення позову

25.06.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі Мазурик Д.С.

розглянувши матеріали заяви представника позивача адвоката Гончарова Михайла Сергійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Одночасно із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, згідно якої позивач просив суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, а саме: VOLKSWAGEN 1998 року випуску, модель TRANSPORTER, дата реєстрації 14.05.2013 р., об`єм двигуна НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 та заборонити йоги відчуження. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме: Ѕ житлового будинку, загальною площею 66,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ житлового будинку, загальною площею 114,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити їх відчуження.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовував, тим що позивач уклав з відповідачем ОСОБА_2 своєрідну угоду - договір підряду, предметом якої виступило виконання відповідачем ремонтних робіт в квартирі позивача (за адресою: АДРЕСА_3 ) за обумовлену сторонами грошову винагороду (3 900,00 євро (три тисячі дев`ятсот євро 00 центів). що мала частками сплачуватися позивачем відповідачу, сторонами також був узгоджений термін виконання даних робіт (до 28.12.2019 р,) та відповідно встановлена ціна договору.

Після того, як сторонами були досягнуті домовленості за всіма суттєвими умовами договору, це знайшло своє відображення у розписці від 24.10.2019 р., власноруч написаної відповідачем. У зв`язку із цим, на виконання взятих на себе договірних зобов`язань позивачем 24.10.2019 р. в якості часткової оплати роботи відповідача, було передано останньому грошову суму в розмірі 1 000,00 євро (тисячу євро 00 центів) та 20 000,00 грн. (двадцять тисяч грн. 00 коп.) на купівлю матеріалу. Факт передачі вищевказаних грошових коштів підтверджується розпискою від 24.10.2019 р., власноруч написаною відповідачем. Позивач передав відповідачу душову систему GRONE 3461402L вартістю 16 000,00 грн. та 2 радіатори Italclima VETORE 200/80 вартістю 5 200,00 грн. для їх подальшого встановлення в квартирі позивача.

Позивач передав відповідачу грошову суму розміром 59 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 23.12.2019 р. Як було зазначено в позові, після передачі 23.12.2019 р. грошових коштів відповідачу, позивач вилетів закордон, де перебував до 06 січня 2020 року. Повернувшись до України, він виявив, що більше в його квартирі не було здійснено жодної дії, ремонтні роботи за цей час не проводилися, а відповідач не виходив на зв`язок. Поспілкувавшись з особами, яких привів до квартири позивача в якості своєї будівельної бригади ОСОБА_2 , позивач з`ясував, що за їх роботу відповідач з ними не розрахувався і тепер вони мають претензії до позивача. Також позивачем не було виявлено в квартирі «встановлених» душової системи GRONE 3461402L та 2 радіаторів Italclima Vetore 200/80, які були передані ним відповідачу.

Відповідач, в свою чергу, зник і лише зрідка відповідав на дзвінки позивача, розповідаючи про свої родинні та фінансові проблеми та даючи обіцянки найближчим часом все виправити та виконати взяті на себе раніше зобов`язання.

Отже, беручи до уваги всі вищезазначені обставини справи, відповідач неправомірно отримав від позивача в рахунок зобов`язань, які б мали бути виконанні ним згідно домовленостей, досягнутих сторонами, але виконувати які відповідач з самого початку не мав наміру) грошову суму загальним розміром 129 221,70 грн.

Аналізуючи все вищевказане, очевидним є той факт, що відповідач умисно, обманним шляхом заволодів грошовими коштами позивача, заплановано ввів його в оману, запевняючи про якісне та своєчасне виконання взятих на себе зобов`язань щодо здійснення ремонтних робіт в квартирі позивача.

Враховуючи вищевикладене просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, а саме: VOLKSWAGEN 1998 року випуску, модель TRANSPORTER, дата реєстрації 14.05.2013 р., об`єм двигуна НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 та заборонити йоги відчуження. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме: Ѕ житлового будинку, загальною площею 66,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ житлового будинку, загальною площею 114,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити їх відчуження.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Подана заява відповідає вимогам щодо забезпечення доказів, які містяться у Главі 10 ЦПК України, підстави для її повернення заявнику відсутні.

Відповідно до ч. 1ст. 149 Цивільного процесуального кодексу Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбаченихстаттею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 150 Цивільного процесуального кодексу Українипозов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди загальним розміром 229 221 грн. 70 коп.

Відповідач, всілякими методами намагається уникнути повернення грошових коштів та відмовляється спілкуватися з позивачем.

Згідно ч. 1ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і за реєстрова на відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Згідно п. 4 даної постанови визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Пунктом 3Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що згідно з п. 1 ч. 1ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Разом із тим заявник наполягаючи на накладенні на певне нерухоме майно заходів забезпечення позову не надає суду відповідних доказів, вартості такого майна.

Таким чином накладення арешту на все заявлене заявником майно може суттєво порушити правила співмірності заявлених позовних вимог і майна на яке накладено обмеження.

Суд зважає, що згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до норм ст., ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані заявником до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, зокрема доцільності накладення арешту на нерухоме майно, є недостатніми.

Разом із тим судом встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо стягнення грошових коштів та існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог позивача.

Отже, суд приходить до переконання, що позивачем наведені обставини, які відповідно до норм ЦПК України дають підстави вважати, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі, однак застосування заходів забезпечення позову відносно всього заявленого майна може порушити права як сторін по справі так і норми чинного законодавства стосовно співмірності позову.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, та вважає достатнім застосувати заходи забезпечення позову лише стосовно зазначеного вище автомобіля.

Нормами ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується відповідними видами забезпечення позову, які визначені в ч. 1 цієї статті.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Обрання такого виду забезпечення позову, про який зазначає заявник, є необхідним, оскільки наявні достатні підстави вважати, що невжиття такого заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду та спрямований на попередження вчинення дій , які можуть в подальшому утруднити виконання судового рішення.

Так згідно ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відносно виду забезпечення позову, суд вважає, що застосування саме такого виду забезпечення позову, який зазначений у заяві, буде достатнім заходом забезпечення позову, що в свою чергу не буде порушувати права сторін по справі, а тому застосування заявлених заходів забезпечення позову, на думку суду є співмірними із вимогами, заявленими позивачем. Окрім того накладення арешту на транспортний засіб надасть можливості ефективно захистити права як позивача по справі так і відповідача від проведення будь-яких дій із вказаним майном до вирішення справи по суті та встановлення істини у спорі.

За таких обставин позивачем частково обґрунтовано необхідність обраного заходу забезпечення позову, оскільки під час судового розгляду відповідач може здійснити відчуження транспортного засобу з метою уникнення виплати суми заборгованості.

При цьому, накладення арешту на транспортний засіб до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача у разі задоволення позову.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд вважає за можливе задовольнити частково заяву про забезпечення позову, в межах заявлених позовних вимог, оскільки не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. ст. 149, 150, 151, 152, 153Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача адвоката Гончарова Михайла Сергійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Накласти арешт на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN 1998 року випуску, модель TRANSPORTER, дата реєстрації 14.05.2013 р., об`єм двигуна НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2

Заборонити державним реєстраторам та іншим уповноваженим на вчинення реєстраційних дій особам вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу реєстрації права власності, щодо автомобіля марки VOLKSWAGEN 1998 року випуску, модель TRANSPORTER, дата реєстрації 14.05.2013 р., об`єм двигуна НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 .

У решті заяви відмовити.

Відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження" ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом. Строк пред`явлення ухвали до виконання в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження» для пред`явлення виконавчого документа.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4

Інформація про боржника: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 ).

Копію даної ухвали направити заявнику для пред`явлення до виконання та сторонам для відома.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: Т.В. Дубас