ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4542/20 Справа № 202/6624/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 та після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зазначав, що вказану квартиру його дружині подарувала її мати ОСОБА_1 на їх весілля.

Вказував, що у визначений законодавством термін звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті дружини.

Посилаючись на те, що нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом через ненадання йому документів, які б підтверджували право власності на спадкове майно, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її донька ОСОБА_3 та після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що вказану квартиру вона придбала 19 березня 1997 року та 23 квітня 1997 року подарувала своїй доньці, яка 15 серпня 1998 року уклала шлюб з ОСОБА_2 та після одруження переїхала проживати до нього.

Вказувала, що стосунки між донькою та ОСОБА_2 не склались, вона повернулась до квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності та стала проживати там разом з нею.

Наголошувала на тому, що 16 липня 2017 року об 18 годині з її донькою стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала тяжкі травми несумісні з життям та ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Посилаючись на те, що після того як її донька опинилась в лікарні у безпорадному стані, лише вона купувала їй ліки та несла усі затрати на її лікування, в той час коли ОСОБА_2 категорично відмовився надавати будь яку допомогу своїй дружині, яка перебувала у безпорадному стані та письмово повідомив про відмову від квартири, а тому просила суд ухвалити рішення, яким усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а її позовні позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , наголошувала на тому, що він не проживав разом з її донькою протягом тривалого часу, на час укладання шлюбу приховав від неї своє захворювання, після того як з її донькою стався нещасний випадок, внаслідок якого вона перебувала у безпорадному стані та померла, він категорично відмовився надавати будь-яку допомогу.

30 березня 2020 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що його дружина в період з 16 липня 2017 року по 19 липня 2017 року перебувала у реанімації, де він її навідував, починаючи з 18 липня 2017, оскільки саме 18 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомила про нещасний випадок, який стався з його дружиною, та морально її підтримував. Наполягав на тому, що саме ОСОБА_1 наполягла на тому, щоб він написав заяву про відмову від квартири, на той час коли його дружина ще була жива.

01 червня 2020 року адвокат апелянта ОСОБА_1 - Просяник Н.П. надала чергову заяву про відкладення слухання справи, у зв`язку з запровадження загальнодержавного карантину. Зазначала про те, що ОСОБА_1 перебуває на самоізоляції у зв`язку з тим що відноситься до групи ризику.

Колегія суддів вважає, що дана заява до задоволення не підлягає у зв`язку з наступним.

В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкладено з 31 березня 2020 року на 28 квітня 2020 року, а з 28 квітня 2020 року на 02 червня 2020 року.

Посилання заяви адвоката Просяник Н.П. від 01 червня 2020 року на загальнодержавний карантин, як на підставу для чергового відкладення справи, не може бути прийнято до уваги, оскільки постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях. Наразі карантинні заходи є послабленими, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів, а з 01 червня 2020 року Україна перейшла на 3 етап карантинних послаблень. Апелянт та адвокат проживають у м.Дніпро та мають об`єктивну можливість з`явитися у судове засідання.

Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась.

Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщеної ОСОБА_1 та її адвоката Просяник Н.П.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що відповідач по справі ОСОБА_1 19 березня 1997 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.66).

23 квітня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.67).

За умовами вказаного договору дарування, ОСОБА_1 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1

15 серпня 1998 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с.8).

Після реєстрацію шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3

16 липня 2017 року, приблизно о 18-00 год., на проспекту Мануйлівському в м.Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті котрої при зіткненні з велосипедистом була травмована ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача ОСОБА_2 й донькою відповідача ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла в лікарні ім.І.І. Мечникова (а.с.65,69,71,72).

25 липня 2017 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1

14 грудня 2017 року з аналогічною заявою до того ж приватного нотаріуса звернувся ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса дніпровського міського нотаріального округу від 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що спадкоємцем не подано правовстановлюючого документа на квартиру (а.с.28-52).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважав, що нею не доведено, не надано відповідних доказів того, що ОСОБА_2 , маючи можливість надати матеріальну допомогу, умисно ухилився від надання такої допомоги. Не доведено і те, що спадкодавець потребувала допомоги саме ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першої та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування після смерті дружини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_2 перебував з померлою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що він протягом тривалого часу не проживав разом з дружиною ОСОБА_3 , яка мала намір з ним розлучитись, відхиляються, оскільки є недоведеними належними та допустимими доказами.

Крім того у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у даному шлюбі не було дітей, а тому, за бажанням, вони могли б розірвати шлюб, подавши до органу державної реєстрації актів цивільного стану відповідну заяву про розірвання шлюбу.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_2 приховав від дружини наявність у нього хвороби, не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Заява ОСОБА_2 від 19 липня 2017 року про відмову від прав на квартиру (а.с.75) не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки дана заява не є заявою про відмову від спадщини за законом у відповідності до статей 1273, 1274 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині наявності підстав для задоволення її зустрічного позову та усунення ОСОБА_2 від права на спадкування колегією суддів також відхиляються з огляду на наступне.

Згідно з частиною п`ятою статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 убачається, що правило частини п`ятої статті 1124 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та усунення від права на спадкування після смерті дружини

ОСОБА_2 ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами винної поведінки ОСОБА_2 , який усвідомлював свій обов`язок, мав можливість його виконувати, але не вчиняв необхідних дій.

Та обставина, що ОСОБА_2 останнім часом не проживав з померлою ОСОБА_3 , не свідчить про факт умисного ухилення від надання ОСОБА_3 допомоги.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що нещасний випадок з ОСОБА_3 , внаслідок якого вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , стався 16 липня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що заява про відмову від прав на квартиру ОСОБА_7 надана їй з метою не надання допомоги на лікування ОСОБА_3 , не свідчить про ухилення ОСОБА_2 від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.