Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 759/12425/18

провадження № 61-1621св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користуванні житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користуванні житлом.

Позовна заява мотивована тим, що з 1971 року позивач перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та за час спільного життя вони набули відповідне майно, зокрема вказану квартиру, однак 17 квітня 2000 року він відчужив цю квартиру своїй дочці - відповідачу ОСОБА_2 .

Вказує, що зареєстрований у спірній квартирі, де також проживає відповідач ОСОБА_3 , яка, не будучи власником квартири, чинить перешкоди йому у вселенні і користуванні квартирою, на підставі чого він просить суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у вселенні і подальшому проживанні у цій квартирі.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, який обґрунтовувала тим, що її батько ОСОБА_1 відчужив їй вказану квартиру, в якій вона і проживає, при цьому за умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався знятися із реєстрації у цьому житлі.

Вказує, що ОСОБА_1 звільнив квартиру після її продажу і не проживає у ній, проте не знявся з реєстрації, а вона самостійно несе витрати з експлуатації та ремонту квартири, через що у неї виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг і таким чином порушуються її права.

У зв`язку з вказаним просила суд визнати відповідача за зустрічним позовом таким, що втратив право користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у складі судді П`ятничук І. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішення місцевого суду мотивоване встановленими під час розгляду справи обставинами відсутності ОСОБА_1 за місцем реєстрації понад встановлені ЖК УРСР та ЦК України строки без поважних причин, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд вказав на суперечливість посилань ОСОБА_1 , покладених в основу поданого ним позову, з огляду на те, що він не заперечував факту свого переїзду 07 серпня 2017 року з усіма речами до іншої квартири АДРЕСА_2 , яку він у позовній заяві називає своєю та за яку він сплачував комунальні послуги. Суд першої інстанції також зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що у вказаний ним період йому чинилися перешкоди зі сторони відповідачів, а також того, що він покинув спірну квартиру не добровільно. Натомість, доводи ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 переїхавши проживати до іншої жінки, обрав, відповідно, інше місце проживання, ним не спростовані.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, апеляційний суд звернув увагу на неврахування місцевим судом вимог закону щодо можливості суду визнати особу такою, що втратила право користування житлом лише з однієї із передбачених законом підстав, що, в свою чергу, є підставою для скасування рішення місцевого суду у частині задоволення позову ОСОБА_2 з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом лише з підстави, встановленої частиною другою статті 405 ЦК України. Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації, суд першої інстанції фактично перебрав на себе повноваження, які за Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належать до компетенції інших державних органів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

10 лютого 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 06 травня 2020 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2020 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

У відповідності до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на невстановлення судом апеляційної інстанції дійсних обставин справи, що призвело до безпідставної згоди із висновком місцевого суду про добровільність виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири без належного дослідження існування в нього іншого постійного місця для проживання та його відповідності певним критеріям.

Аргументом касаційної скарги є також необґрунтованість висновку апеляційного суду, що ОСОБА_1 впродовж року не цікавився спірною квартирою та не мав наміру вселитись до неї, який зроблено без врахування наданих ОСОБА_1 доказів.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , який не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки вказаний відзив не підписаний особою, яка його подала.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2000 року ОСОБА_1 відчужив своїй дочці - ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , у якій зареєстроване його місце проживання починаючи з 21 серпня 2001 року.

Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 зазначав, що він поза своєю волею був виселений із вказаної вище квартири, в нього відсутнє інше житло, придатне для проживання, а до спірної квартири він вселитись не може, оскільки йому чинять опір його родичі, відповідачі по справі.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що влітку 2001 року ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням допомогти йому, як громадянину Російської Федерації, отримати в Україні посвідку на право проживання, запевнивши, що реєстрація йому потрібна на деякий час і вона погодилася на тимчасову реєстрацію батька у її квартирі, однак він не дотримався обіцяного, добровільно зніматись з реєстрації не бажає, ніякої участі у сплаті витрат за спожиті комунальні послуги у вказаній квартирі та утриманні житла не бере.

Відповідно до копій актів обстеження ОСББ «Дніпро СБ» від 29 вересня 2017 року, від 26 грудня 2017 року, від 02 квітня 2018 року, від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає.

ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді першої інстанції пояснив, що не зважаючи на те, що квартиру АДРЕСА_1 він продав дочці ОСОБА_2 , він з дружиною проживали в цій кватирі. У травні-червні 2017 року у нього виник конфлікт з дружиною, після якого він зібрав свої речі і переїхав проживати на горище в буд. АДРЕСА_3 де у їх родини було обладнане приміщення кладової, жив там до того часу поки чоловік ОСОБА_2 не прийшов до нього і не запропонував переїхати в квартиру на АДРЕСА_4 , власником якої був він. Ключі від спірної квартири він віддав доньці при переїзді. В подальшому, його виселили із вказаної квартири і тепер він мешкає у своєї знайомої, де орендує кімнату.

Зазначав, що з того часу приходив в спірну квартиру тільки один раз, разом з чоловіком сестри, вирішити питання щодо повернення і проживання в спірній квартирі, однак дружина згоди на його проживання не надала.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні вказувала суду на те, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований у спірній квартирі, однак фактично мешкав разом з нею в квартирі АДРЕСА_5 , коли в липні 2016 року ця квартира була продана вони з чоловіком тимчасово переїхали до квартири АДРЕСА_6 . Про те, що вони проживають тимчасово в даній квартирі ОСОБА_1 було відомо, оскільки донька бажала продати дану квартиру. В травні-червні 2017 року коли вона знаходилась на стаціонарному лікуванні від сусідів їй стало відомо, що позивач виїхав з спірної квартири, та проживає на горищі будинку, де облаштував собі кімнату. 19 червня 2017 року вона повернулась в спірну квартиру з лікарні та дізналась, що ОСОБА_1 дійсно виїхав з квартири і вивіз свої речі. В подальшому їй стало відомо що чоловік ОСОБА_2 допоміг переселити ОСОБА_1 в квартиру на АДРЕСА_4 . Також зазначала, що в жовтні 2017 року ОСОБА_1 виселили з квартири на АДРЕСА_4 оскільки сусіди в даному будинку почали скаржитись на його поведінку. Вказувала, що в квітні 2018 року ОСОБА_1 разом з чоловіком його сестри приходив в спірну квартиру, однак жодним чином не збирався до неї вселятись. Зазначала, що жодних перешкод у його проживанні в спірній квартирі ні вона, ні донька не чинили, з квартири останній виселився добровільно.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що дійсно дана квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім`я ОСОБА_1 , однак в подальшому вона за особисті кошти купила у нього цю квартиру, в якій проживала разом з чоловіком і дітьми, а потім в 2015 році, коли була придбана квартира на АДРЕСА_7 , її родина переїхала проживати туди, а дану квартиру виставили на продаж. В 2016 році батьки продали свою квартиру АДРЕСА_8 і тимчасово переїхали проживати в спірну квартиру. В червні 2017 року матір повідомила її про те, що батько переїхав проживати на горище буд. АДРЕСА_3 . Оскільки їй було соромно, що батько живе на горищі, вона разом з чоловіком запропонували йому жити в квартирі на АДРЕСА_4 , куди його і перевезли, але через скарги сусідів 01 жовтня 2017 року вони були вимушені виселити його із цієї квартири.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою, виходив із того, що він був відсутній у ній понад один рік, а тому, в силу вимог частини другої статті 405 ЦК України, втратив право користування цим житлом.

Так, відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто вирішальним при застосуванні частини другої статті 405 ЦК України є відсутність особи за місцем реєстрації понад один рік саме без поважних причин на це.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Суди встановили, що ОСОБА_2 є власником спірного житлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2000 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 Реєстрація місця проживання у цій квартирі ОСОБА_1 здійснена 21 серпня 2001 року за згодою ОСОБА_5 , що також не заперечувалось сторонами.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що переглядається апеляційний суд, вказуючи про те, що ОСОБА_1 не спростовано доводи ОСОБА_6 та не доведено, що він виселився із спірної квартири під примусом, а відповідачі по справі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, не дослідив, чи відповідає горище, у якому тимчасово проживав ОСОБА_1 , критеріям житлового приміщення, та не встановив, чи може вважатись добровільною відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання з урахуванням того, що із горища він на деякий час переїхав до квартири по АДРЕСА_4 .

Таким чином, для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, має оцінюватися пропорційність застосування такого заходу з урахуванням порушення права останнього на житло та встановленням відсутності недобросовісності у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що можуть призвести не лише до втрати ОСОБА_1 права на користування житлом, а й позбавити його такого права взагалі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Права членів сім`ї власника житла підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Установлення вищезазначених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення цього спору. Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні.

Оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду не встановив обставин, які мають вирішальне значення для розгляду цього спору, справу слід направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За викладених обставин, постанова апеляційного суду у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
І. М. Фаловська