МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/726/20
Провадження № 22-ц/812/978/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.

за участі представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В. в приміщенні суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Товарна біржа «Нерухомість Південь» про визнання договору купівлі продажу дійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її племінниця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала за адресою АДРЕСА_1 .

На час смерті ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі не перебувала та спадкодавців, передбачених ст.ст.1261,1262 Цивільного кодексу України та інших спадкоємців, передбачених ст.1266 ЦК України не має.

Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 .

У передбачений законом строк, позивачка, звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття зазначеної спадщини.

Докази на підтвердження того, що вона, ОСОБА_3 , дійсно є законним спадкоємцем після смерті її племінниці, містяться в спадковій справі №466/2017 від 25 серпня 2017р., а саме: копії свідоцтва про народження, смерть, шлюб, тощо.

Матеріалами зазначеної спадкової справи встановлено, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 і прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою у передбачений законодавством строк.

Проте, позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.03.2019р., а саме - видачі на її ім`я свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру, оскільки не було надано нотаріусу правовстановлюючих документів на нерухоме майно (квартиру), що належало на праві власності померлій.

ОСОБА_6 зазначена квартира належала на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.09.2000р. № 4783, який був укладений на Товарній Біржі «Нерухомість - Південь» та зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод нерухомості» № 4783 від 27.09.2000р., як такий, що не підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації на момент його укладання.

Державна реєстрація права власності на зазначену квартиру є неможливою у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 . Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_3 та прийняла її після оплати вартості квартири в сумі 9824грн., що була визначена договором купівлі-продажу нерухомого майна та згідно із довідкою - характеристикою БТІ №9048 від 11.09.2000р.

Крім того зазначений договір купівлі - продажу квартири був зареєстрований в ММБТІ, однак нотаріус у спадковій справі відмовився реєструвати даний договір нотаріально чи визнавати його таким, що дає підстави вважати його правовстановлюючим документом щодо належності квартири спадкодавцеві, аргументуючи тим, що в інструкції про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючі документи - угоди затверджені на біржі.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18.07.1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, позивачка зазначає, що всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, тому договір купівлі-продажу може бути визнаний дійсним в судовому порядку, що передбачено ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, за якою якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Посилаючись на вказані норми та на Закон України «Про товарну біржу» просила визнати вказаний договір дійсним.

06 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про вступ у справу як третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В заяві зазначила, що внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої увійшло, зокрема, право на зазначену спірну квартиру, яка належала на праві приватної власності спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Також посилалася на те, що починаючи з 30.05.2010 року по 25.08.2017 року вона фактично проживала однією сім`єю разом із ОСОБА_6 у належній останній квартирі АДРЕСА_2 .

За фактом смерті ОСОБА_6 та відкриття спадщини після смерті останньої Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу № 466/2017, яку зареєстровано в спадковому реєстрі за № 61482100.

Вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства вона прийняла спадщину за законом, як спадкоємець четвертої черги, що передбачено ст.1264 ЦК України - як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років, до часу відкриття спадщини.

Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 наразі не має можливості, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт родинних відносин зі спадкодавцем, що підтверджується Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В. від 30.10.2019 року.

Враховуючи зазначене, та з метою підтвердження свого права на спадкування ОСОБА_2 вимушена була звернутись до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Тому, оскільки вона вважає себе спадкоємицею четвертої черги, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, то на її думку рішення постановлене у даній справі може вплинути на її права та обов`язки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про вступ до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені, визнано дійсним договір купівлі - продажу квартири від 27.09.2000р. № 4783, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зареєстрований Товарною Біржею «Нерухомість Південь».

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_7 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення про залучення ОСОБА_2 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, а також скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою в частині оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року.

В апеляційній скарзі в частині оскарження заочного рішення, апелянт повторює доводи заяви про вступ у справу третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також звертає увагу на те, що підставою для відмови ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину слугувала відсутність документів, які підтверджують факт її родинних відносин зі спадкодавцем, а не прийняття спадщини спадкоємцями попередньої черги. Крім того, вважає що під час вирішення спадкових справ та поділу спадкового майна вона має право звернутись до суду із позовом про зміну черговості одержання права на спадкування або звернутись із позовом про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування.

Посилається на те, що на її думку, висновки суду першої інстанції викладені в ухвалі від 09.04.2020 року про те, що рішення суду у даній справі не впливає на її права та обов`язки, оскільки спадкування спадкоємцем третьої черги скасовує право на спадкування спадкоємцем четвертої черги є передчасними, що суд в цій частині перебрав на себе дискреційні повноваження нотаріуса, що є неприпустимим.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважає, що апелянт обрала неправильний спосіб захисту, оскільки її права прийнятим у справі рішенням не порушені.

Представник позивачки не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити з наступних підстав.

Ст.14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді учасників справи та осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У ст. 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (в редакції 2003 року) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Крім того колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Касаційного Цивільного Суду від 13 березня 2019 року у справі №2-681/2007, від 27 лютого 2019р. у справі № 360/1938/16, від 01 листопада 2018р. у справі №2-о-14/11.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилалася на те, що оскаржуваним рішенням порушуються її права, вважаючи при цьому себе спадкоємцем четвертої черги на підставі ст. 1264 ЦК України як особу, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років, до часу відкриття спадщини, і яка прийняла спадщину.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 травня 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року.

В ході перегляду справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що сторонами у справі є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 27.09.2000р. між ОСОБА_6 з однієї сторони, та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з іншої сторони був укладений договір № 4783 купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був оформлений на Товарній Біржі «Нерухомість Південь».

Згідно з відповіддю Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 20.03.2020р. право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна № 4783 від 27.09.2000р., укладеного на Товарній Біржі «Нерухомість Південь».

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.08.2017р. ОСОБА_6 померла.

Позивачка ОСОБА_3 зверталася до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки правовстановлюючий документ на нерухоме майно не відповідає законодавству.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачка є спадкоємцем третьої черги після смерті ОСОБА_6 , як тітка останньої, та у встановлений законом строк прийняла спадщину. Спадкоємців першої та другої черги ні нотаріусом, ні судом не встановлено. Матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_2 , яка вказує, що є спадкоємцем, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю з 2010 року, тобто спадкоємцем четвертої черги.

Також, судом встановлено, що сторонами за договором виконано усі істотні умови договору, що підтверджується реєстрацією права власності в ММБТІ, реєстрацією померлої у вказаній квартирі, а також те, що смерть ОСОБА_6 унеможливлює нотаріальне посвідчення угоди.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, Ленінський районний суд м. Миколаєва постановив у справі заочне рішення від 09 квітня 2020 року, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 та визнав дійсним договір купівлі-продажу квартири № 4783 від 27 вересня 2000р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зареєстрований Товарною Біржею «Нерухомість Південь».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про вступ до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Слід зазначити, що згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1263 ЦК України рідні дядько та тітка спадкодавця мають право на спадкування у третю чергу, а особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право на спадкування у четверту чергу.

ОСОБА_2 не надано суду доказів на підтвердження родинних відносин з ОСОБА_6 . Для встановлення факту проживання із спадкоємцем ОСОБА_6 однією сім`єю ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення даного факту.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2020 року відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання із спадкоємицею однією сім`єю та призначене підготовче судове засідання на 14 липня 2020р.

Тобто, як на час винесення судом першої інстанції ухвали від 09 квітня 2020 року та заочного рішення від 09 квітня 2020 року, так і на час розгляду справи апеляційним судом відсутнє рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а отже відсутні належні докази того, що ОСОБА_2 є спадкоємицею четвертої черги.

З урахуванням викладеного суд правомірно відмовив в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про вступ до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

За такого ОСОБА_2 не набула статусу учасника справи, а саме третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що учасниками справи є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Товарна Біржа «Нерухомість Південь».

Крім того, аналіз зазначених матеріалів справи свідчить також про те, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки саме ОСОБА_2 не вирішувалося.

Як уже зазначалося раніше, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося ( п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити, так як оскаржуваним рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Товарна біржа «Нерухомість Південь» про визнання договору купівлі продажу дійсним закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 25 червня 2020 року