ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» червня 2020 року

м. Харків

справа № 644/6351/17-ц

провадження № 22ц/818/3170/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Я.М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева О.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року у складі судді Глібко О. В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 09 липня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу він набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказав, що 27 березня 2017 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір позики, який оформлений 13 квітня 2017 року в простій письмовій формі, за умовами якого ОСОБА_1 надав йому в борг кошти у розмірі 55 400,00 грн, що еквівалентно 2 060,00 доларів США зі строком повернення до 20 квітня 2018 року. Фактично за вказаним договором він отримав 1000,00 доларів США, оскільки сума вказана з урахуванням процентів. Договір укладено у одному екземплярі, який зберігається у ОСОБА_1 .

Крім того, 13 квітня 2017 року між ними укладений договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що під час укладення вказаних вище договорів він був введений в оману, правочини укладені під впливом примусу та погроз з боку ОСОБА_1 .

Вказав, що 23 травня 2017 року ОСОБА_1 подана заява нотаріусу про передачу йому вимоги про порушення строку погашення заборгованості згідно договору позики від 13 квітня 2017 року та запропоновано протягом 30 днів з моменту отримання заяви повернути повністю отриману суму у розмірі 2060,00 доларів США та сплатити штрафні санкції.

Зазначив, що 31 травня 2017 року він під впливом погроз змушений був прибути до нотаріуса, де отримав заяву про порушення строку погашення заборгованості та одночасно підписав договір про задоволення вимог іпотекодержателя, щодо якого йому повідомлено, що цей договір є додатком до договору іпотеки та підлягає реалізації у разі, якщо він не поверне борг у встановлений строк.

Вказав, що 07 червня 2017 року відповідач, змінивши замки у вхідних дверях належної йому квартири, позбавив його можливості подальшого користування нею.

Зазначив, що у червні 2017 року повернув ОСОБА_1 борг у розмірі 2 060,00 доларів США, на підтвердження чого останній надав заяву, яка датована 31 травня 2017 року.

Проте, 22 червня 2017 року йому стало відомо про реєстрацію 31 травня 2017 року права власності на належну йому квартиру за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а 28 серпня 2017 року він дізнався, що право власності на це житлове приміщення 27 червня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_4 .

Вказав, що він виконав свої зобов`язання за договором позики, повернувши ОСОБА_1 кошти, тому цей договір та укладений у забезпечення виконання зобов`язання договір іпотеки є припиненими. Вважав договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року недійсним, та, відповідно, незаконною подальшу реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачами.

Просив:

визнати договір позики, укладений 27 березня 2017 року, який 13 квітня 2017 року оформлений в простій письмовій формі між ним та ОСОБА_1 припиненим у зв`язку з його виконанням на підставі повернення валютних цінностей у вигляді та в натурі у розмірі 2 060 доларів США;

визнати договір іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , припиненим у зв`язку з повним та належним виконанням боргового зобов`язання;

визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 недійсним та таким, що не підлягає виконанню;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 від 31 травня 2017 року на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вищевказану квартиру;

витребувати з володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на його користь.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір позики між ним та ОСОБА_1 фактично укладено 27 березня 2017 року, про що міститься вказівка у договорі іпотеки, а 13 квітня 2017 року оформлено у простій письмовій формі; що отримання повного розрахунку підтверджується заявою ОСОБА_1 від 31 травня 2017 року; що договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений шляхом обману, оскільки він вважав його додатком до договору іпотеки, який підлягатиме реалізації лише у разі неповернення боргу; що ОСОБА_1 не проведено з ним розрахунків з повернення вартості предмета іпотеки, яка значно перевищує суму боргу, що свідчить про введення його в оману.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 не повернув борг ОСОБА_1 , підстав для задоволення його позову не вбачається.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09 липня 2015 року ОСОБА_1 на праві власності належала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 17, 18, том 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 27 березня 2017 року уклав з ОСОБА_1 договір позики, який 13 квітня 2017 року оформлений у простій письмовій формі, згідно якого отримав суму коштів готівкою в розмірі 55 400,00 грн, що еквівалентно 2060,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 12 квітня 2018 року в м. Харкові.

У забезпечення виконання цього договору 13 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Азадалієвою Я. М. та зареєстрований в реєстрі за № 162, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_1 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У пунктах 1, 2 договору іпотеки зазначено, що він укладений у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним 27 березня 2017 року.

Відповідно до пункту 9 договору іпотеки від 13 квітня 2017 року іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення договору позики (основного зобов`язання) та/або договору та/або якщо іпотекодавець своїми діями або бездіяльністю створює загрозу звернення стягнення на предмет іпотеки будь-якими третіми особами. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі згідно зі статтею 7 Закону України «Про іпотеку», надалі - «Закон», включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також витрат, пов`язаних з продажем предмета іпотеки, а також задовольнити всі інші зобов`язання, які виникли з договору та договору позики.

Пунктом 12 договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем повідомлення іпотекодержателя про порушення основного зобов`язання та/або договору і вимоги про усунення порушення у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин, зокрема, набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем.

23 травня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. подана заява про передачу ОСОБА_1 заяви (вимоги) про порушення строку погашення заборгованості згідно договору позики від 13 квітня 2017 року (а. с. 23, том 1).

23 травня 2017 року за реєстровим № 619 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. на ім`я ОСОБА_1 направлена заява наступного змісту: «Оскільки Вами у установлений строк сума боргу (згідно графіку погашення) погашена не була, Вами порушені умови договору позики, укладеного 13 квітня 2017 року в простій письмовій формі, а саме пункт 1, пропоную Вам, ОСОБА_1 , повернути повністю отриману Вами суму, а саме валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 2060,00 доларів США, та сплатити штрафні санкції за вищевказаним договором. Якщо Ви на протязі тридцяти днів з моменту отримання Вами цієї заяви не повернете вищевказану суму грошей і не пред`явите нотаріусу докази повернення боргу, я буду змушена звернути стягнення на предмет іпотеки» (а. с. 22, том 1).

31 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за змістом якого ОСОБА_1 передає, а ОСОБА_1 набуває право власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка є предметом договору іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладеним у забезпечення виконання договору позики від 13 квітня 2017 року (а. с. 24, 220-221, том 1).

Право власності на вказану квартиру 31 травня 2017 року зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 червня 2017 року (а. с. 27, том 1).

Того ж дня, 31 травня 2017 року, ОСОБА_1 склав заяву, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за № 654, згідно з якою підтвердив ОСОБА_1 , що отримав від нього повний розрахунок за договором позики від 13 квітня 2017 року, укладеним у простій письмовій формі валютних цінностей у вигляді та в натурі у сумі 2 060,00 доларів США. Вказав, що всього за вказаним вище договором ним отримано валютні цінності у вигляді та в натурі у сумі 2060,00 доларів США, що є повним розрахунком за вказаним договором, та будь-яких претензій майнового характеру до ОСОБА_1 , які б стосувалися виконання ним умов про оплату договору позики від 13 квітня 2017 року, не має.

06 червня 2017 року ОСОБА_5 , який орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , надав ОСОБА_1 розписку про те, що зобов`язується звільнити квартиру до 18-00 години 07 червня 2017 року (а.с. 82-83, том 1). 07 червня 2017 року ОСОБА_5 забрав всі свої речі з вказаної квартири та претензій до ОСОБА_1 не мав, що підтверджується копією його розписки (а.с. 83, том 1).

13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. із заявою про передачу ОСОБА_1 заяви такого змісту: «Сповіщаю Вас про те, що я маю бажання повернути повністю Вам валютні цінності у сумі 2060,00 доларів США, які отримані мною за договором позики, укладеним між нами у простій письмовій формі 13 квітня 2017 року. Для цього прошу ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , з`явитися особисто 19 червня 2017 року о 18 годині 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 » (а. с. 25, том 1).

13 червня 2017 року за реєстровим № 694 заява відповідного змісту направлена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 26, том 1).

Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою станом на 28 серпня 2017 року та 02 жовтня 2017 року вбачається, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2017 року (а. с. 28-29, 30-31, том 1).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припинення зобов`язання за договором позики у зв`язку із його виконанням відбувається в момент повернення позики - зарахуванням грошової суми, що позичалась на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів йому.

Предметом доказування позичальника за вимогами про визнання договору позики припиненим є дві обставини: 1) сам факт існування договору позики, тобто, що кредитор передав позичальнику грошові кошти у зазначеному розмірі та на вказаних умовах; 2) факт виконання позичальником своїх зобов`язань.

Предметом доказування кредитора за вказаними вимогами, окрім встановлення існування договірних відносин, є передання позичальнику передбаченої у розписці суми позики та неповернення її кредитору.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 520/9632/16-ц, провадження № 61-22515св18.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи вимоги ОСОБА_1 за договором позики були задоволені ОСОБА_1 шляхом повернення йому грошових коштів у визначеному у договорі розмірі. На підтвердження відсутності претензій майнового характеру до ОСОБА_1 ОСОБА_1 31 травня 2017 року складено заяву, справжність підпису на якій посвідчено нотаріально та в якій вказано, що за договором позики він отримав повний розрахунок від ОСОБА_1 .

Той факт, що заява про відсутність боргу за договором позики від 13 квітня 2017 року написана раніше (31 травня 2017 року) ніж повернуто ОСОБА_1 грошові кошти (13 червня 2017 року) не має правового значення для визнання договорів позики та іпотеки припиненими у зв`язку з виконанням, оскільки інша сторона проти цього не заперечувала. Факт того, що існував борг та факт виконання позичальником своїх зобов`язань підтверджено належними та достатніми доказами. В суді апеляційної інстанції сторонами надано оригінал договору позики та оригінал заяви про виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року, справа № 592/1265/16-ц, провадження № 61-24612св18.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладено під впливом обману і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Проте, оскільки договір позики та іпотеки визнано припиненими, визнається недійсним та таким, що не підлягає виконанню, і договір про задоволення вимог іпотекодержателя, так як його укладено, як вбачається із змісту цього договору, в забезпечення виконання договору позики.

Щодо вимог ОСОБА_1 про витребування з володіння ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 на його користь, судова колегія виходить з наступного.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпний перелік підстав для витребування майна від добросовісного набувача, а саме якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункти 114, 142).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 листопада 2018 року).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Матеріали справи свідчать про те, що відчуження належної позивачу квартири відбулось на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, який визнано недійсним. В подальшому спірна квартира продана ОСОБА_1 , та її власницею на даний час є ОСОБА_4 .

Відчуження належного позивачу майна, хоча й на підставі договору, однак із порушенням встановленого законом порядку, не може вважатись таким, що відбулося за наявності його волі.

Між ОСОБА_1 та останнім набувачем спірного майна ОСОБА_4 відсутні договірні правовідносини з приводу квартири, отже механізм захисту права, передбачений статтями 387, 388 ЦК України, відповідає природі правових відносин, що існують між цими учасниками спору.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1 в частині визнання договору позики від 13 квітня 2017 року та договору іпотеки від 13 квітня 2017 року припиненими, визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року недійсним та таким, що не підлягає виконанню і витребування спірної квартири у ОСОБА_4 з підстав, зазначених вище.

Проте, вимоги ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 від 31 травня 2017 року на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, виходячи з вимог статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задоволенню не підлягають, оскільки судове рішення є підставою для державної реєстрації або її скасування.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4228,80 грн по 2114,40 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 червня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азадалієва Яна Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Людмила Миколаївна про визнання договорів позики та договору іпотеки припиненими, договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним та таким, що не підлягає виконанню, скасування державних реєстрацій прав власності, витребування з чужого володіння майна задовольнити частково.

Визнати договір позики від 13 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 та договір іпотеки від 13 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 припиненими.

Визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 недійсним та таким, що не підлягає виконанню.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4228,80 грн по 2114,40 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.