Справа № 199/1065/20
(2/199/1037/20)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.06.2020 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , де третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він є власником 2/4 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.02.2008. Інші Ѕ частини домоволодіння належать ОСОБА_4 , однак у зв`язку з тим, що домоволодіння фактично розділено на два будинки, що збудовані на одній земельній ділянці, з іншим власником позивач не спілкується.

Відповідач-1 ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача, а відповідач-2 ОСОБА_3 донькою; відповідачі зареєстровані у належному позивачу на праві власності домоволодінні.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду позивач та відповідачі з квітня 2017 року проживають окремо, відповідачі майже не спілкуються з позивачем; відповідачі не сплачують комунальні платежі за місцем реєстрації свого місця проживання, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей в домоволодінні немає і взагалі будинком вони не цікавляться, а комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, які позивач змушений сплачувати самостійно. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чиниться, вони добровільно визначили собі інше місце проживання.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також додатково пояснив, що в жодному разі не виганяв відповідачів, а навпаки пропонував їй зустрітися та вирішити питання із житлом.

Відповідач-1 ОСОБА_2 в судовому засіданні полагалася на розсуду суду та пояснила, що дійсно з 2017 року разом із донькою (відповідачем - 2) не проживає за зареєстрованим місцем проживання, оскільки забажали разом з донькою покинути місце реєстрації та проживати в іншому місці.

Відповідач-2 ОСОБА_3 не скористалася правом брати участь у судових засіданнях.

Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях.

Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення Ѕ частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 : ј частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 04.02.2008 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. за реєстровим №3-211 (а.с. 7-8) та інша ј частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.05.1995 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д. за реєстровим №1-7564 .

Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 : відповідача ОСОБА_2 з 16.09.1997 р. та відповідача ОСОБА_3 з 18.12.2014 р., що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.18,19), втім, за зазначеною адресою відповідачі не мешкають більше року.

Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень відповідача ОСОБА_2 , яка підтвердила факт її непроживання за місцем реєстрації разом з донькою ОСОБА_3 , повідомив, що прийняття нею даного рішення обумовлено припиненням шлюбних відносин із позивачем, а також на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2019, яке набрало законної сили 29.11.2019 р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами остаточно припинені з квітня 2017 року, спільне господарство вони не ведуть.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності з 2011 року).

Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та вочевидь наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником житла, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів.

Відповідачі не пов`язані спільним побутом із позивачем, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідачів, тому для суду наявні підстави для задоволення позову повністю.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , де третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 (сорок) коп. з кожного з відповідачів окремо.

Дата складення повного судового рішення 03.07.2020 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку д Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї