ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» червня 2020 року

м. Харків

справа № 619/4411/19-ц

провадження № 22ц/818/2390/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», представниця позивача - Панасейко О.Ю.,

відповідачка - ОСОБА_1 , представник відповідачки - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2020 року в складі судді Болибока Є.А.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за спожиту теплову енергію.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року у справі № 638/12201/15-ц на праві власності належить нежитлові приміщення цокольного поверху № № 57-1, 57-2, 57-5, 57-8, 57-10, 57-13, 57-16, VI, VIII загальною площею 306,8 кв м, які розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Зазначив, що на підставі акту обстеження від 19 грудня 2018 року встановлено, що за вказаною адресою система опалення нежитлового приміщення є єдиною та невід`ємною частиною внутрішньодомової системи теплопостачання житлового будинку, постачання якого здійснюється Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі».

Вказав, що екземпляр договору купівлі-продажу теплової енергії неодноразово був направлений на адресу споживача з вимогою підписання, але до цього часу не був укладений. Постачання теплової енергії на потреби опалення споживачу здійснюється на підставі розпорядження місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону в м. Харкові.

Посилався на те, що відповідно до акту обстеження був здійснений розрахунок нарахувань спожитої відповідачкою теплової енергії з моменту виникнення права власності. Станом на 01 квітня 2019 року за відповідачкою значиться заборгованість в розмірі 23 794,59 грн за невиконання зобов`язання щодо сплати за надані послуги у вигляді одержаної теплової енергії.

Зазначив, що на адресу відповідачки була надіслана письмова вимога щодо стягнення суми заборгованості з метою врегулювання в досудовому порядку спору, але до цього часу сума заборгованості не сплачена та будь-яких заяв на адресу підприємства не надходило.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії у розмірі 23 794,59 грн та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2020 року у задоволенні позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав доводи та вимоги позову. При цьому зазначив, що представник підприємства у зв`язку із перебуванням на лікарняному з суб`єктивних причин не могла надати витребувані судом докази.

В доповненнях до апеляційної скарги, які є фактично поясненнями підприємства зазначено, що заборгованість за спожиту теплову енергію утворилась за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року.

12 травня 2020 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона погоджується з рішенням суду, а апеляційну скаргу вважає необгрунтованою. При цьому звертає увагу на те, що позивачем не долучено жодного доказу, в якому міститься інформація про методику і спосіб розрахунку спожитого теплоносія, а відтак і сума коштів, яка підлягає до сплати.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що розмір заборгованості за спожиту теплову енергію за спірний період позивачем не доведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 13 вересня 2017 року ОСОБА_1 була власником нежитлових приміщень: цокольного поверху №№ 57-1, 57-2, 57-5, 57-8, 57-10, 57-13-:-57-16, VII, підвалу № VIII загальною площею 306,8 кв м в літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2015 року у справі № 638/12201/15-ц (а.с.9), з 18 грудня 2019 року - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Фесенко О.Ю. (а.с.32).

Із акту обстеження системи теплопостачання об`єкта від 19 грудня 2017 року № 173/3380, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що на вводі мережі опалення житлового будинку прилад обліку теплової енергії відсутній. Приміщення цокольного поверху № № 57-1, 57-2, 57-5, 57-8, 57-10, 57-12, 57-13, VI загальною площею 173,40 кв м вбудовані до житлового будинку. Приміщення № 57-16 (цокольний поверх) прибудовано до житлового будинку. Згідно експлікації площа приміщення № 57-16 - 80,70 кв м, але фактично і згідно з планом технічного паспорта площа приміщення № 57-16 становить 16,04х3,10=49,72 кв м. Мережа опалення вбудовано-прибудованих приміщень є єдиною та невід`ємною частиною мережі опалення житлового будинку. В приміщеннях встановлені опалювальні прилади - чавунні радіатори М140 та «карадо - 11». Встановити кількість приладів опалення не надається можливим, так як приміщення № № 57-1, 57-13 зачинені, споживач не надав доступ до них. Приміщення № 57-14 (площа 6,8 кв м) та № 57-15 (площа 4,7 кв м) прибудовані до житлового будинку. Опалювальні прилади та трубопроводи внутрішньобудинкової мережі опалення в даних приміщеннях відсутні. Приміщення підвалу № VIІІ площею 41,20 кв м прибудовано до житлового будинку. Опалювальні прилади та трубопроводи ВДС опалення відсутні. В приміщенні є два окремих входи з вулиці. Приміщення № № 57-2 , 57-16 використовуються під швейний цех, № 57-5 - школа водіння (автокурси). Централізоване гаряче водопостачання в приміщенні відсутнє, не передбачене проектом житлового будинку (а.с.5).

Із акту переддоговірного обстеження від 05 лютого 2018 року вбачається, що приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею 306,8 кв м належить ОСОБА_1 Особовий рахунок № НОМЕР_4 , мережа теплопостачання вбудована в житловий будинок - «4», тип, кількість опалювальних приладів чавунні радіатори М-140, «карадо-11», розрахункова температура всередині приміщення (відповідно розрахунку навантаження) 18 оС, ємкість мережі опалення та теплових мереж споживача 0,202917 м3. Гаряче водопостачання відсутнє, не передбачено проектом житлового будинку. Теплові навантаження - опалення 0,010406 Гкал/час (а.с.6).

Як вбачається з актів звіряння об`єднаний відпуску-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання між Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» та ОСОБА_1 заборгованість станом на 01 жовтня 2019 року становить 23 794,59 грн та зазначено, що в березні спожито 18,82134 Гкал, в квітні- 0,18528 Гкал (а.с.7,8).

Із акту № 173/15605 підключення/відключення споживача від 15 жовтня 2017 року вбачається, що на підставі розпорядження міськради від 07 жовтня 2017 року № 68/1 у зв`язку з початком опалювального періоду споживача/балансоутримувача житлового будинку КП «ЖКС» дільниця № 8, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 проведено підключення.

Як вбачається із акту № 173/18147 підключення/відключення споживача від 10 квітня 2018 року на підставі розпорядження міськради від 06 квітня 2018 року № 18/1 у зв`язку з закінченням опалювального періоду споживача/балансоутримувача житлового будинку КП «ЖКС» дільниця № 8, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 проведено відключення (а.с.10).

17 жовтня 2019 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» направив ОСОБА_1 лист № 62 від 17 жовтня 2019 року, в якому просив погасити заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2019 року -23 794,59 грн в 7-денний строк та складається з заборгованості в розмірі 32 392,61 грн за березень 2018 року (донарахування за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року), 322,32 грн за квітень 2018 року, корегування на зняття за березень 2019 року в сумі 8920,34 грн (а.с.14).

До суду апеляційної інстанції Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надав розрахунок нарахувань та розрахунок теплового навантаження на опалення, з яких вбачається, що розрахунок заборгованості зроблено за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року та становить 23 794,59 грн (а.с.65,87,88).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За визначенням, наданим у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 01 грудня 2015 року по 30 липня 2018 року була власником нежитлових приміщень: цокольного поверху № № 57-1, 57-2, 57-5, 57-8, 57-10, 57-13-:-57-16, VII, підвалу № VIII загальною площею 306,8 кв м в літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 та споживачем послуг з централізованого опалення. Письмовий договір в матеріалах справи відсутній.

Однак, сам по собі факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг у повному обсязі, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачами.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15 та 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 904/7183/17, провадження № 12-153гс18, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, справа № 521/6969/15-ц, провадження № 61-202св18.

Як вбачається з актів звіряння об`єднаний відпуску-отримання теплової енергії та розрахунків за її використання між Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» та ОСОБА_1 заборгованість станом на 01 жовтня 2019 року становить 23 794,59 грн та зазначено, що в березні спожито 18,82134 Гкал, а в квітні 0,18528 Гкал, у зв`язку з чим підприємство просило стягнути з відповідачки 23 794,59 грн, однак до суду першої інстанції відповідного розрахунку позивачем не надано.

Судом першої інстанції запропоновано позивачу надати до суду: детальний розрахунок розподілу обсягу спожитої теплової енергії між споживачами будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі по особовому рахунку № НОМЕР_5 ОСОБА_1 , за період з 15 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року; детальний розрахунок розміру заборгованості за спожиту теплову енергію ОСОБА_1 по особовому рахунку № НОМЕР_5 за період з 15 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року; інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання теплової енергії ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_5 ), як споживачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 15 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року.

Проте, позивач, отримавши 02 січня 2020 року запит суду, не надав відповідну інформацію.

Тому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено, що розмір заборгованості за спожиту теплову енергію складає 23 794,59 грн та не надано відповідних належних та допустимих доказів щодо детального розрахунку визначення вказаної суми заборгованості за спірний період, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Разом з апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надав до суду апеляційної інстанції розрахунок нарахувань та розрахунок теплового навантаження на опалення, з яких вбачається, що розрахунок заборгованості зроблено за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року та становить 23 794,59 грн та зазначив, що у зв`язку із перебуванням на лікарняному, представник підприємства з суб`єктивних причин не могла надати витребувані судом докази.

Розрахунок нарахувань та розрахунок теплового навантаження на опалення надано разом з апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги. Предметом обговорення в суді першої інстанції ці розрахунки не були.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Виходячи з змісту цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою. Висновок про визнання чи невизнання цих обставин такими, що мають значення для розгляду справи, має бути викладений в судовому рішенні.

Доказів того, що у позивача були наявні поважні причини ненадання інформації на запит судді до суду першої інстанції або суд першої інстанції відмовив у її прийнятті і ця відмова визнана необґрунтованою, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано. Так, запит отримано позивачем 02 січня 2020 року. В запиті зазначено строк, протягом якого позивач, який є юридичною особою, зобов`язаний надати інформацію на запит суду. У визначений до 13 січня 2020 року строк позивач не надав інформацію, причин ненадання інформації не навів, тому судова колегія вважає, що прийняття цих розрахунків як доказ в суді апеляційної інстанції, якого не надано в суді першої інстанції, є порушенням принципів змагальності та рівності.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (п.п. 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року); ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін; у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» (заява №38789/04) наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом; у розумінні «справедливого балансу» кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справі «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява №17748/91 п. 38).

Суд також неодноразово наголошував на тому, що право на змагальні провадження повинно надаватись у задовільних умовах: сторона у справі повинна мати можливість ознайомитись із доказами у суді, і коментувати їх та достовірність у належній формі у встановлений час (Krиmбш and Others v. the Czech Republic (Kртсмар та інші проти Чеської Республіки), 35376/97 § 42; Immeubles Groupe Kosser v. France (Іммебль Груп Коссер проти Франції), 38748/97 § 26). Право на змагальні провадження фактично означає можливість сторін бути обізнаними щодо усіх представлених доказів, а також наданих до них коментарів та спостережень, у тому числі, представлених незалежним представником національних юридичних послуг, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду (Ruiz-Mateos v. Spain (Руїз Матеос проти Іспанії), заява №12952/87, п. 63; McMichael v. the United Kingdom (МакМайкл проти Сполученого Королівства), заява №16424/90, п. 80; Vermeulen v. Belgium (Вермюлен проти Бельгії), заява №19075/91, п. 33; Kress v. France (Кресс проти Франції), заява №39594/98, п. 74). Ця вимога застосовується і для справ, що розглядаються у Конституційному суді (Milatova v. the Czech Republic (Мілатова та інші проти Чеської Республіки, 61811/00 §§ 63-66; Gaspari v. Slovenia (Ґаспарв проти Словенії), 21055/03 § 53).

У продовження цього варто зазначити, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55-57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу.

Аналізуючи наведене, слід зазначити, що надані до суду апеляційної інстанції розрахунки не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки їх не надано до суду першої інстанції без будь - яких причин. Вважати їх надання в суді апеляційної інстанції як винятковий випадок підстав немає, оскільки позивач, який є юридичною особою, не надав докази неможливості їх надання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 червня 2020 року.