РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2020 року

м. Рівне

Справа № 570/4341/18

Провадження № 22-ц/4815/400/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Банк «Національний кредит»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПП "Фламінго-Тойс",

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2019 року, ухвалене в складі судді Красовського О.О., у справі №570/4341/18,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулося в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПП "Фламінго-Тойс" про визнання недійсним іпотечного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що іпотечний договір є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам ст.18 Закону України «Про іпотеку», зокрема умови іпотечного договору № 04-981/1-1 (з урахуванням внесених змін додатковим договором № 1) суперечать суттєвим умовам основного зобов`язання, встановленим Генеральним договором про здійснення кредитування № 05.1-3ю/20142-1 від 15.01.2014 та Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-4ю/2014/2-1 від 15.01.2014 в частині кінцевого строку повернення кредиту, а також сплати процентів за користування кредитом.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2019 року в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПП "Фламінго-Тойс" про визнання недійсним іпотечного договору відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 14.09.2018 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваних договір іпотеки відповідає вимогам закону.

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Рівненського районного суду від 17 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скаржник стверджує, що договір іпотеки є недійсним, оскільки з його змісту не вбачається отримання згоди попереднього іпотекодержателя на укладення наступної іпотеки, що суперечить вимогам ст. 13 Закону України Про іпотеку.

Покликається на пункт 1.12 іпотечного договору відповідно до якого одночасно з укладенням цього договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.

Вказує, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій, поки таке відчуження не буде знято, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 14-100цс19.

Окрім того, покликається на те, що земельна ділянка має режим спільної сумісної власності, на передачу якої в іпотеку слід було отримати письмову нотаріально засвідчену згоду співвласника, оскільки на момент набуття переданої в іпотеку земельної ділянки позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , що суперечить ст. 5, 6 Закону України Про іпотеку.

Звертає увагу суду, що іпотечний договір не відповідає вимогам ст. 18 Закону України Про іпотеку а саме щодо змісту та розміру основного зобов`язання, строку і порядку його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.

Вказує, що умови іпотечного договору № 04-981/1-1 (з врахуванням внесених змін) суперечать суттєвим умовам основного зобов`язання, встановленого Генеральним договором про здійснення кредитування № 05.1-3ю/2014/2-1 від 15.01.2014 та Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-4ю/2014/2-1 від 15.01.2014 в частині кінцевого строку повернення кредиту, а також сплати процентів за користуванням ним.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує доводи останньої. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим, а тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання позивач повторно не з`явилась та подала клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із карантином. Розглянувши клопотання позивача про повторне відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням з 12 березня 2020 року карантину через спалах у світі коронавірусу колегія суддів визнає необґрунтованим та вважає можливим розглянути справу у її відсутність, оскільки ОСОБА_1 , не мотивує необхідності її безпосередньої участі в судовому засіданні. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції або за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку поза межами суду у випадку виникнення у сторони труднощів з явкою в судове засідання в місті Рівне не подавала. Подане клопотання про відкладення розгляду справи розцінюється судом як спроба затягування розгляду справи.

Постанова Кабінету Міністрів України №211від 11.03.2020 не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12.05.2020 карантинні заходи пом`якшені, дозволена робота адвокатських офісів, а тому повторна неявка сторін та їх представників у судове засідання не є підставою для повторного відкладення розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Убачається, що 15.01.2014 року між «Банк «Національний кредит» та ПП «Фламінго-Тойс» було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування №05.1-3ю/2014/2-1.

Відповідно до п. 1.1. Генерального договору банк зобов`язується в порядку і на умовах, визначених цим Договором та кредитними договорами, що будуть укладені в межах та на виконання умов цього Договору, що становлять невід`ємну його частину, далі кредитні договори, надавати позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених цим Договором та кредитними договорами повернути кредитні кошти, своєчасно сплатити проценти за користуванням кредитними коштами та сплачувати інші платежі, визначені цим Договором та кредитними договорами.

За умовами пунктів 1.2,1.3 Генерального договору встановлено загальний розмір ліміту кредитування, не повинен перевищувати 1 600 000 грн. 00 коп. Строк кредитування - з 15.01.2014 р. по 14.01.2017 р.

23 січня 2015 року між тими ж сторонами було укладено Договір про внесення змін №1 до Генерального договору про здійснення кредитування №05.-1-3ю/2014/2-1 від 15.01.2014 р., яким внесено зміни, зокрема, до п.1.2., новою редакцією якого, зменшено загальний розмір ліміту кредитування, який не повинен перевищувати 1 432 793 грн. 23 коп. Змінами до п.2.2.4. встановлено, що процентна ставка: у гривні може бути фіксована або змінювана, але не може становити менше 24% річних та більше 36% річних.

15 січня 2014 року між «Банк «Національний кредит» та ПП «Фламінго-Тойс» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-4ю/2014/2-1, за умовами якого, кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах Генерального договору про здійснення кредитування №05.1-3ю/2014/2-1 від 15.01.2014 р., забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. (п.1.1)

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору, надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 23% річних та комісій в розмірі та в порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, в межах максимального ліміту заборгованості до 1 600 000 грн. за визначеним цим договором графіком змін максимального ліміту заборгованості. Кінцевою датою повернення кредиту визначено - 14 січня 2015 року.

23.01.2015 року між цими ж сторонами було укладено Договір про внесення змін №2 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-4ю/2014/2-1 від 15.01.2014 р. Даним договором було внесено суттєві зміни до умов кредитування, зокрема, було внесено зміни в п.1.1.1, новою редакцією якого зменшено межі максимального ліміту заборгованості до 1 432 793 грн. 23 коп., а також кінцевим термом повернення кредиту визначено 22.01.2016 рік. Новою редакцією п.1.1.2. встановлено, що для розрахунку процентів за користування кредитом протягом 30 календарних днів від дати укладення цього договору встановлюється фіксована процентна ставка у розмірі 30% річних, а починаючи з 31 календарного дня, процентна ставка є змінюваною (плаваючою).

На забезпечення виконання позичальником всіх зобов`язань перед іпотекодержателем за Генеральним договором про здійснення кредитування №05.1-3ю/2014/2-1 від 15.01.2014 р., Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №05.1-4ю/2014/2-1 від 15.01.2014 р., а також виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за цим договором, 15.01.2014 року між «Банк «Національний кредит» та позивачкою, яка діяла як майновий поручитель за зобов`язаннями ПП «Фламінго-Тойс» було укладено іпотечний договір №04-981/1-1, відповідно до п.1.1 якого, іпотекодавець передає в наступну іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за Генеральним договором про здійснення кредитування №05.1-3ю/2014/2-1 від 15.01.2014 року, Договором про надання відновлюваної кредитної лінії №05.1-4ю/2014/2-1 від 15.01.2014, а також виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за цим договором, визначене умовами договору нерухоме майно. Зокрема:

- адміністративно-складські та виробничі приміщення для зберігання, складання, комплектування та виробництва промислових товарів у тому числі дитячих іграшок та товарів для дітей, загальною площею 1873,5 м. кв., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельна ділянка, загальною площею 0,5479 га, кадастровий номер :04:029:0092, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості та іншої промисловості, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2. іпотечного договору №04-981/1-1 встановлено, що вимоги із повернення фактично наданих грошових коштів в сумі 1 600 000 грн. 00 коп. обумовлені кінцевим строком повернення до 14 січня 2017 року, включно. При цьому, вимоги зі сплати процентів за користування кредитом нараховуються за процентною ставкою відповідно до умов кредитного договору, але не більше 35% річних.

23.01.2015 р. між цими ж сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору №04-981/1-1.

Відповідно до п.1 даного договору сторони домовились викласти п.1.2. іпотечного договору наступним чином: вимоги із фактично наданого кредиту в сумі 1 432 793 грн. 23 коп. обумовлені кінцевим строком повного повернення до 14 січня 2017 року, включно. При цьому сплата суми процентів за користування кредитом нараховується за процентною ставкою не менше 24% та не більше 36% річних.

Під час укладення цієї угоди позивачка засвідчила та гарантувала, що на момент укладення цього договору була ознайомлена з умовами договору, укладеного між позичальником та іпотекодержателем та договорами, що забезпечують його виконання та які укладені на момент укладення цього Договору, ніяких заперечень, а також непорозумінь їх положень не має (п.1.4.12. Іпотечного договору).

За положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в пункті 3 статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

За приписами статті 18 Закону України "Про іпотеку" одними з істотних умов, які має містити іпотечний договір, є зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання, а також опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер.

Зважаючи на те, що Законом України Про іпотеку передбачено альтернативу зазначення розміру, строку і порядку виконання основного зобов`язання з посиланням на правочин у якому вказується основне зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що іпотечний договір містить всі істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності.

Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/24075/16, який є обов`язковими на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України. Колегія суддів не вважає за необхідне відступати від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

Колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника щодо недотримання істотних умов договору іпотеки в частині кінцевого строку повернення кредиту, а також сплати процентів за користування ним оскільки, пункти 1.1, 1,3, 2.2.4 Генерального договору є аналогічними пункту 1.2 іпотечного договору (з урахуванням змін № 1 від 15.01.2014).

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, а також не надано суду жодних доказів для визнання його недійсним, в силу яких спірний договір іпотеки має бути визнано недійсним, а тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами іпотечного договору, зокрема п.п. 1.4.12 договору, договір нею підписаний, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а також що умови договору були їй зрозумілі.

Не заслуговують на увагу, посилання апеляційної скарги на положення ст.ст. 5, 6, 13 Закону України "Про іпотеку" як підставу визнання договору недійсним, оскільки позовні вимоги із зазначених підстав не заявлялись і судом першої інстанції не вирішувались.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 червня 2020 року.

Головуючий :

Судді :