Ухвала

Іменем України

01 червня 2020 року

м. Київ

справа № 686/30314/18

провадження № 61-6957ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області Дячок Маріанни Василівни про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області (далі - ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області) Дячок М . В. від 14 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 6677346 за виконавчим листом від 10 лютого 2006 року № 2-189, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Скарга мотивована тим, що 10 грудня 2018 року поштовим зв`язком ОСОБА_1 отримала постанову старшого державного виконавця першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області від 14 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 6677346, яка винесена на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення за виконавчим листом.

Вказана постанова порушує її права та законні інтереси, оскільки під час здійснення виконавчого провадження аліменти на утримання сина стягувались не у повному обсязі. Станом на 10 травня 2018 року за боржником обліковувалась заборгованість у розмірі 29 465,37 грн. ОСОБА_2 надано 25 квитанцій електронних переказів за 2010-2018 роки про перерахування різних платежів на ім`я « ОСОБА_1 », з яких важко зрозуміти кому вони адресовані, чоловіку чи жінці. У с. Білолісся Татарбунарського району Одеської області значна кількість мешканців з таким прізвищем. В наданих квитанціях відсутнє призначення переказу та докази отримання особою відповідних платежів.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 10 травня 2018 року боржником частково сплачені аліменти на загальну суму 10 181,00 грн та наявна заборгованість у розмірі 19 285,37 грн.

Додані квитанції електронних переказів за 2010-2018 роки, на думку заявника, не можуть бути допустимими та належними доказами на підтвердження сплати аліментів. Оскільки погашення заборгованості на суму 19 285,37 грн не підтверджено, має місце невиконання боржником рішення суду, у зв`язку з чим державний виконавець безпідставно закінчив виконавче провадження.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року скаргу задоволено. Визнано постанову старшого державного виконавця першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області Дячок М. В. від 14 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 6677346 протиправною. Скасовано постанову старшого державного виконавця першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області Дячок М. В. від 14 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 6677346 з примусового виконання виконавчого листа від 10 лютого 2006 року № 2-189, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2005 року.

Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для закриття виконавчого провадження за виконавчим листом щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , постанова державного виконавця ґрунтується на неперевірених обставинах, що не підтверджені належними та достатніми доказами, і має ознаки припущення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 лютого 2019 року скасовано, у задоволенні скарги про визнання незаконною і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржником надані квитанції про здійснення ним грошових переказів на ім`я « ОСОБА_1 », тому погашення заборгованості зі сплати аліментів підтверджено належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання незаконною постанови про закінчення виконавчого провадження.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.

Заявник посилається на те, що лише повідомлення про вручення поштового відправлення (поштового переказу) може слугувати доказом погашення заборгованості зі сплати аліментів. Суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги квитанції про відправлення коштів як доказ отримання аліментів та погашення заборгованості.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху і встановлено строк для усунення наявного у ній недоліку щодо сплати судового збору.

Вимоги ухвали заявником виконані - недолік, зазначений в ухвалі, усунуто.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Сторони виконавчого провадження, як це передбачає стаття 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частина третя статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 лютого 2006 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

На підставі виконавчого листа від 10 лютого 2006 року № 2-189, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення аліментів, відкрито виконавче провадження № 6677346.

30 червня 2015 року у зв`язку із досягненням дитиною повноліття державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

27 квітня 2018 року до першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій областінадійшла заява від стягувача ОСОБА_1 про наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів, починаючи з 2010 року.

Старшим державним виконавцем першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області Дячок М. В. здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 01 січня 2010 року по 12 червня 2014 року, яка станом на 10 травня 2018 року становила 29 485,37 грн.

20 червня 2018 року боржник ОСОБА_2 надав державному виконавцю квитанції про перерахування аліментів на користь ОСОБА_1 у період з 2010 по 2014 роки у розмірі 21 170,00 грн, а 16 липня 2018 року він сплатив 10 180,00 грн заборгованості, що підтверджено письмовими доказами. Надані квитанції містять наступні реквізити: номер переказу, прізвище отримувача - « ОСОБА_1 » і суму переказу.

Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, визначені реквізити для поштового переказу - найменування адресата: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (у називному відмінку), для юридичних осіб - повне найменування підприємства, установи, організації, а також якщо відомо посада, ім`я та прізвище адресата, поштова адреса в такій послідовності: найменування вулиці (проспекту, бульвару , провулку), номер будинку, квартири; найменування населеного пункту, району, області; поштовий індекс; країна призначення).

Вказані Правила не зазначають, яка інформація зазначається у квитанції про грошовий переказ, при цьому пунктом 65 цих Правил визначено, що поштовий переказ у межах України пересилається лише в національній валюті після внесення відправником суми, призначеної для переказу, та плати за його пересилання в готівковій формі чи шляхом безготівкового розрахунку.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, боржник надав квитанції про переказ грошових коштів за період 2010-2014 років, у яких зазначено « ОСОБА_1 . Білолісся».

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що у боржника ОСОБА_2 у с. Білолісся Татарбунарського району Одеської області нікого з родичів, крім стягувача ОСОБА_1 і сина ОСОБА_2 , немає.

Зважаючи на те, що боржником надані квитанції про здійснення ним грошових переказів на ім`я « ОСОБА_1 » у період 2010-2014 років на суму 21 170,00 грн, а 16 липня 2018 року боржник сплатив 10 180,00 грн, всього 31 350,00 грн (загальна сума заборгованості становила 29 485,37 грн), що підтверджено належними і допустимими доказами, відсутні підстави для визнання незаконною постанови старшого державного виконавця першого ВДВС м. Хмельницький Головного ТУЮ в Хмельницькій області Дячок М. В.від 14 вересня 2018 року про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував ухвалу суду першої інстанції та відмовив ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Посилання ОСОБА_1 на те, що надані квитанції не є належними і допустимими доказами на підтвердження погашення заборгованості зі сплати аліментів, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги, виходячи з того, що у цих квитанціях містяться необхідні реквізити для ідентифікації дати відправки, розміру грошового переказу та особи, якій він адресований. Інформація, наявна в квитанціях про здійснення грошових переказів, є достатньою, будь-яких інших реквізитів не передбачено.

Факт отримання або неотримання ОСОБА_1 грошових коштів (аліментів), за наявності належних та допустимих доказів про відправлення грошових переказів, не може свідчити про виконання чи невиконання платником зобов`язань зі сплати аліментів, як не може свідчити і про наявність чи відсутність боргу.

Боржник належними і допустимими доказами, які не спростовані ОСОБА_1 , довів факт сплати ним аліментів у 2010-2014 роках.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області Дячок Маріанни Василівни про закінчення виконавчого провадження, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. М. Ігнатенко

М. Ю. Тітов