Провадження № 22-ц/802/571/20 Категорія: 72 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В. Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Лимаря Р. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що 05 жовтня 2012 року вони зареєстрували шлюб з відповідачем ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_5 . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року шлюб між ними було розірвано.

Також позивач вказувала, що на підставі рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2015 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, з 21 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, та 10000 грн одноразова допомога на додаткові витрати.

Посилаючись на те, що син постійно проживає з нею, відповідач участі у його вихованні, утриманні та догляді не приймає, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, визнаний винним у скоєнні кримінального злочину та на даний час відбуває покарання у вигляді позбавлення волі, просила суд позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки наявними в матеріалах справи доказами, на його думку, підтверджено факт ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Також судом не враховано те, що відповідач не надає матеріальну допомогу на його утримання, який до того є дитиною з інвалідністю. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Заслухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів умисного ухилення відповідача ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а тому підстави для позбавлення останнього батьківських прав щодо малолітнього сина відсутні.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 05 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 (а. с. 3-4, 6).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.7).

Згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2015 року з відповідача ОСОБА_4 , в користь позивача ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову 21 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, та додаткові витрати на дитину в сумі 10000 грн. На виконання вищевказаного рішення суду, Луцьким міськрайонним судом Волинської області 23 квітня 2015 року видано виконавчий лист (а.с. 8).

З довідки Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 21.05.2019 року, вбачається, що у період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року ОСОБА_1 за виконавчим листом не отримувала аліменти від відповідача на утримання сина ОСОБА_5 , що стягуються за рішенням суду (а.с. 9).

З відомостей, які надані КЗ «Дошкільний навчальний заклад №28 компенсуючого типу (спеціальний) для дітей з вадами розвитку» від 02 травня 2019 року слідує, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад дошкільної освіти з 25 квітня 2017 року, в статусі дитини з інвалідністю з 29.03.2013 року. Мама ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню та навчанню дитини, співпрацює з педагогами групи. Зі слів педагогів групи, яку відвідує ОСОБА_5 , тато ОСОБА_4 участі в освітньому процесі дитини не приймає (а.с. 12).

Крім того з наявної в матеріалах справи довідки державної устнови «Маневицька виправна колонія (№42)» Міністерства юстиції України встановлено, що відповідач ОСОБА_4 , який засуджений 19 травня 2017 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ст. 190 ч. 2, 70 ч. 4 КК України на 6 років 1 місяць позбавлення волі, утримується в місцях позбавлення волі з 5 вересня 2016 року, а у Маневицькій ВК №42 відбуває покарання з 10 серпня 2017 року (а.с. 58-59).

Згідно висновку служби у справах дітей від 31 листопада 2019 року № 168, затвердженого рішенням виконкому Луцької міської ради Волинської області 7 серпня 2019 року вбачається, що оскільки відповідач ОСОБА_4 самоусунувся від виховання дитини, не зустрічається з сином, не відвідує дошкільний навчальний заклад де останній навчається, допустив заборгованість по сплаті аліментів на його утримання, то він може бути позбавлений батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 .

Разом з тим, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 сприятиме захисту інтересів дитини.

Крім того, положеннями ч. 6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що суд може позбавити батьківських прав матір чи батька, у разі якщо один із них ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, свідомо нехтуючи ними і така його поведінка є винною, а не викликана певним збігом обставин незалежних від самої особи. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування суд вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на думку колегії суддів, позивач ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України, не довела та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач ОСОБА_4 свідомо, без жодних незалежних від нього об`єктивних підстав ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, на що вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог.

Тому, суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини справи, зокрема, перебування відповідача ОСОБА_4 у місцях позбавлення волі і неможливість вільного спілкування з дитиною, та врахувавши ставлення батька до дитини, дійшов правильного висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову.

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи не спростовують вірних висновків суду, а є її власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Крім того, варто зазначити, що наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, сама по собі також не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і застосовується насамперед в інтересах дітей.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді