КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4243/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Портнова Тетяна Валеріївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання доручення та договору купівлі-продажу недійсними, визнання права власності та витребування квартири,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року,

встановив:

у листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними доручення, видане від його імені 22.11.2002 ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.12.2002 між ОСОБА_2 , який діяв підставі вказаного доручення, та ОСОБА_7 , визнати за ним право власності на вказану квартиру, витребувати квартиру від ОСОБА_3 та виселити її з квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року було закрито провадження по справі в частині вимог до ОСОБА_7 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - Ясельська Н . М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_9 -

ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки судом було повно з`ясовано обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права, а висновок суду є обґрунтованим та законним.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_6 та представника відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_10 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що йому належала на праві приватної власності кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.1994. В липні 2003 року він дізнався, що вказана квартира 06.12.2002 була відчужена ОСОБА_7 , який діяв від його імені на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Портновою Т.В. 22.11.2002. Зазначав, що він такого доручення не видавав та не мав наміру відчужувати належну йому квартиру. 07.05.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого вона набула право власності на вказану квартиру. В зв`язку з цим він просив визнати недійсними доручення від 22.11.2002, договір купівлі-продажу від 06.12.2002, повернути квартиру в його власність, витребувати квартиру у ОСОБА_9 та виселити її з квартири. Також позивач просив поновити йому строк позовної давності, посилаючись на те, що про обставини незаконного відчуження його квартири він дізнався лише в жовтні 2016 року з постанови про зупинення досудового слідства по кримінальній справі №01-2014.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доручення від 22.11.2002 від імені ОСОБА_1 та договір купівлі-продажу квартири, укладений 06.12.2002 між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , не відповідають вимогам закону, оскільки представник не був уповноважений на вчинення угоди і вказаний договір не відповідав його волевиявленню, однак позивач пропустив строк позовної давності та відсутні підстави для його поновлення, оскільки він дізнався про те, що квартира вибула з його власності влітку 2003 року, а з даним позовом звернувся до суду лише 03 листопада 2016 року.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 4, 5, 10, 41, 44, 48, 62, 63, 64, 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року), стст. 15, 16, 253, 257, 267, 388, 391 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, 22.11.2002 приватним нотаріусом КМНО Портновою Т.В. було посвідчено доручення, яким від імені ОСОБА_1 було уповноважено ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися всім належним йому майном. При цьому нотаріусу було надано для встановлення особи посвідчення водія серії НОМЕР_1 , яке ОСОБА_1 не видавалось, а вказаний бланк було зіпсовано та знищено. 06.12.2002 приватним нотаріусом КМНО Белугіною Л.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_7 купив кв. АДРЕСА_2 .

07.05.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. 04.06.2003 ОСОБА_3 здійснила реєстрацію свого права власності на вказану квартиру.

Таким чином, ОСОБА_1 не уповноважував ОСОБА_2 на вчинення дій від його імені, не надавав згоди на відчуження належної йому станом на 2002 рік спірної квартири, а її відчуження відбулось поза його волею.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

В матеріалах справи міститься копія листа приватного нотаріуса КМНО Портнової Т.В. на ім`я начальника Подільського РУ ГУ МВС України в

м. Києві на запит від 17.07.2003 в зв`язку з розслідуванням кримінальної справи №07-1257 (а/с 167 т. 1), яка була надана представником позивача

ОСОБА_6 .

Тому доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, про те, що позивач до моменту ознайомлення з постановою про зупинення досудового слідства 13.10.2016 не мав можливості звернутися з даним позовом до суду, є необґрунтованими.

В позовній заяві позивач вказував, що з 1981 року він працював на заводі «Арсенал» та за характером роботи часто перебував у відрядженні у

м. Сєверодвінськ Архангельської області (Російська Федерація). Після звільнення з роботи залишився там працювати, однак періодично приїжджав до м. Києва та проживав у вказаній квартирі. Зокрема, він приїжджав в липні 2001 року, лютому 2002 року та квітні 2003 року. В липні 2003 року він дізнався про те, що квартира продана, всі його речі та майно з квартири вивезені, а замки змінено, у зв`язку з чим звернувся до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про порушення кримінальної справи. За його заявою Шевченківським РУ ГУ МВС України було порушено кримінальну справу №01-2014 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. В додатку до позовної заяви міститься копія постанови старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України від 23.10.2012 про зупинення досудового слідства по кримінальній справі №01-2104 на підставі ст. 206 п. 3 КПК України.

Разом з тим, про те, що спірна квартира вибула з його власності відповідно до матеріалів справи, позивач дізнався в червні 2003 року, в зв`язку з чим звернувся до органу внутрішніх справ - Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. ОСОБА_3 , якій на даний час належить спірна квартира, давала показання 29.06.2003 в Шевченківському РУ ГУ МВС України в м. Києві, а в жовтні 2003 року - в Голосіївському РУ ГУ МВС України в м. Києві з приводу придбання спірної квартири в кримінальній справі, яка була порушена за заявою ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2003 року по справі за позовом ОСОБА_7 було зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні спірною квартирою та зобов`язано Відділ паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Шевченківського району м. Києва зняти його з реєстрації у квартирі.

За версією представника позивача ОСОБА_6 позивач в квітні 2003 року приїхав до м. Києва, побачив в належній йому квартирі безлад, з`ясував відсутність документів та протягом місяця проживав у квартирі, про що свідчать надані копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за листопад, грудень 2002 року, січень, лютий 2003, та копія Рахунку за послуги міжміського зв`язку за квітень 2003 р., який надійшов 13.05.2003 та був сплачений 20.05.2003.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_6 пояснила, що оплату квитанцій за житлово-комунальні послуги та за послуги міжміського зв`язку здійснював син позивача. Відповідно до наявної матеріалах справи копії Довіреності від 18.10.2016 від імені ОСОБА_1 в якості довіреної особи зазначено ОСОБА_12 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а/с 36 т. 1). Разом з тим, з матеріалів справи видно, що примірник Договору купівлі-продажу спірної квартири від 20.03.1994 було використано 06.12.2002 при укладенні оспорюваного правочину, а до позовної заяви представником позивача було додано копію, отриману з Державного архіву м. Києва 04.07.2003 (а/с 21-23 т. 1). Однак, з 06.12.2002 року квартира належала ОСОБА_7 , в березні 2003 року пропонувалась для купівлі і була вільною, а з ІНФОРМАЦІЯ_1 вже належала ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , яка була допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка, пояснювала, що в березні 2003 року оглядала спірну квартиру, яка пропонувалась до купівлі в Агентстві нерухомості «Арт-Ріелті» та перебувала в стадії ремонту. В матеріалах справи міститься примірник Попереднього договору, укладеного 28.03.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , згідно якого сторони виявили намір укласти в майбутньому не пізніше 06.05.2003 договір купівлі-продажу спірної квартири.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 15.01.2020 по цивільній справі № 200/19766/16-ц порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР (1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі статтею 48 ЦК УРСР (1963 року) угода визнається недійсною при невідповідності її закону, іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями статті 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

В ст. 74 ЦК УРСР (1963 року) закріплено положення, відповідно до якого вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР(1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

В статті 76 ЦК УРСР (1963 року) закріплено, що перебіг строку давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР (1963 року).

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР(1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

Аналогічні за змістом положення містяться у статтях 256, 257, 261 ЦК України, якими передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути підставою для відмови у позові (ч. 4 статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на тому, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, а також «дізналася» або «повинна була дізнатися», зазначених у статті 76 ЦК УРСР (1963 року), можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що про оспорюваний договір купівлі - продажу йому стало відомо лише з моменту отримання постанови про зупинення досудового слідства 13 жовтня 2016 року, і до цього він не знав прізвищ осіб, які шахрайським чином заволоділи його квартирою, і тому строк позовної давності було пропущено з поважних причин, спростовується встановленими судом першої інстанції обставинами і дослідженими під час розгляду справи доказами, яким надано належну правову оцінку. В позовній заяві позивач вказував, що в липні 2003 року він дізнався, що квартиру продано, всі його речі з квартири вивезені, а замки замінені. Він одразу звернувся із заявою про злочин до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві і за його заявою було порушено кримінальну справу. При цьому він вказував, що постійно цікавився ходом розслідування, дізнався про шахрайські дії з квартирою від слідчого, і слідчі завіряли його, що квартиру повернуть у його власність.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 пояснювала, що 29.06.2003 її було викликано до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де вона давала пояснення з приводу придбання нею спірної квартири та надавала документи щодо придбання спірної квартири.

Постановою старшого слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в

м. Києві Тишкун С.В. від 23.10.2012 було зупинено досудове слідство по кримінальній справі №01-2104 на підставі п. 3 ст. 206 КК України. В постанові зазначається, що в період часу з 22.11.2002 по 07.05.2003 невстановлені слідством особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 , чим спричинили останньому матеріальні збитки (а/с 35 т.1).

Також не може бути визнано поважною причиною пропуску строку позовної давності посилання позивача на положення КПК України (затверджений Законом УРСР від 28.12.1960 року № 1001-05, 1002-05, 1003-05), в якому відповідно до ст. 49 було передбачено право потерпілого знайомитись з матеріалами кримінальної справи з моменту закінчення досудового слідства. Чинний КПК України був затверджений Законом України від 13.04.2012 №4651-VI.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 КПК України потерпілий має право знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі ст. 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження.

Крім того, в постанові про зупинення досудового слідства від 23 жовтня 2012 року не зазначено прізвищ осіб, які шахрайським шляхом заволоділи спірною квартирою та не зазначаються правочини, за якими вона вибула з власності позивача.

Жодних поважних причин, які б перешкоджали позивачу дізнатися про правочини щодо належної йому квартири, її нинішнього власника та протягом трирічного строку звернутися до суду з даним позовом, судом не встановлено.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск строку позовної давності.

Передбачених ч. 5 статті 267 ЦК України підстав для поновлення пропущеного строку судом не встановлено. Фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судового рішення висновки про відсутність підстав для задоволення заявлених у цій справі вимог з огляду на пропуск строку позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_3 під час розгляду справи. В матеріалах справи міститься заява від імені ОСОБА_3 , подана її представником ОСОБА_10 від 22.04.2019 про застосування позовної давності.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 червня 2020 року.

Головуючий

Судді