МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/3354/19
Провадження № 22-ц/812/680/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Царюк Л.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Шикері І.А. в приміщенні суду, у справі за позовом Комунального підприємства «Тепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором реструктуризації,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року КП «Тепло» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором реструктуризації в сумі 14043,35 грн., 3117,97 грн. щомісячних поточних нарахувань, 688, 50 грн. пені за невиконання умов Договору та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що КП «Тепло» виконувало централізоване теплозабезпечення будинку АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 в даному будинку та споживачем теплової енергії (за особовим рахунком № НОМЕР_1 ), яку виробляло та постачало КП „Тепло" до 23.03.2017 року.

Відповідно до ст. ст.67, 68 Житлового Кодексу України квартиронаймач повинен своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України № 630 від 21.07.2005р. споживачі повинні сплачувати за теплову енергію відповідно до умов цих Правил, не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Проте відповідач своєчасно не розраховувався за одержані послуги теплозабезпечення, і не відмовлявся від користування цим видом послуги, що суперечить Правилам, затвердженим Постановою КМ України № 630 від 21.07.2005р.

Нарахування сум за послуги теплозабезпечення проводилося згідно із встановленими тарифами за загальну опалювальну площу.

Оскільки відповідач не здійснював оплату за отримані послуги централізованого опалення, КП «Тепло» двічі зверталося до суду із заявами про стягнення заборгованості: в 2011 та 2013 роках.

Судом були задоволені обидві заяви та видані судові накази, які надавались позивачем для примусового виконання в органи ДВС, однак повертались без виконання, оскільки не можливо було з`ясувати фактичне місце перебування боржника, поки боржник сам не звернувся до директора КП «Тепло» з письмовою заявою про реструктуризацію заборгованості.

20 січня 2017 року з боржником було укладено Договір № 428 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання на суму 14043,35 грн. (станом на 01.01.2017 року) терміном на 24 місяці, згідно з умовами якого боржник в строк до 01.01.2019 року зобов`язався сплатити суму боргу у повному обсязі, сплачуючи при цьому суму нарахувань поточних платежів з 01.01.2017 року.

За умовами Договору боржник повинен був сплачувати, починаючи з 01.01.2017 року - 585,14 грн. в погашення боргу та поточні платежі.

Сума заборгованості складається з основних нарахувань за отримані послуги станом на 01.01.2017 року - 13709,56 грн. та фінансових санкцій: судового збору у 2011 році - 101,64 грн. , в 2013 році - 232,15 грн.

Однак після укладення договору боржник жодного разу не сплатив суму заборгованості та поточні платежі.

В грудні 2018 року боржнику було вручено повідомлення про необхідність сплати заборгованості, яка утворилася на кінець року та складає 16827,53 грн., однак боржник ніяк не відреагував.

За період терміну дії договору реструктуризації боржнику нараховано поточних платежів на суму 3117,97 грн.

Відповідно до п. 6 Договору, у разі несвоєчасного внесення плати за договором, нараховується пеня в розмірі 0,01 відсотка за кожен день прострочення, яка в даному випадку становить 688,50 грн.

11 лютого 2019 року КП «Тепло» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням пені за невиконання Договору реструктуризації. 20 лютого 2019р. позивач отримав повідомлення суду про направлення відповідачу копії судового наказу № 2-н/484/25/19 про стягнення боргу за послуги з теплопостачання.

Однак, за заявою боржника 11 червня 2019 року суд скасував даний судовий наказ, поновивши відповідачу строк на подання заяви про скасування судового наказу.

В зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 листопада 2019 року позов Комунального підприємства «Тепло» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором реструктуризації - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Тепло» - 14043 грн. 35 коп. заборгованість за договором про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01. 2017 року, 688 грн.50 коп. пені за невиконання умов договору та 1585 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього 16317 грн. 25 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Посилаючись на положення ст. ст. 6, 14, 628 ЦК України, зазначає, що діючим законодавством України передбачено право, а не обов`язок підприємства при наданні реструктуризації заборгованості споживачам. Окрім того, реструктуризація заборгованості можлива лише у разі неплатоспроможності споживача сплачувати за послуги теплопостачання.

Зазначає, що його пропозиція про реструктуризацію заборгованості не була підтримана та згоди щодо досягнення істотних умов договору реструктуризації заборгованості досягнуто не було, оскільки договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01. 2017 року, ним не підписувався, та про його існування він дізнався лише 20.06.2019 року коли отримав ухвалу про відкриття провадження у справі з позовною заявою, однак в додатку до позовної заяви (договору) не було.

Згідно договору № 428 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання його було укладено 20.01.2017 року. Пункт 7 даного договору передбачає, що договір набирає чинності з моменту укладання та діє до 01.01.2019 року. Стаття 253 ЦКУ зазначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Однак в позовній заяві, та відповідних розрахунках наданих до позовної заяви зазначено початком перебігу зобов`язань 01.01.2017 року, що суперечить статті 253 ЦКУ.

Згідно розрахунку пені за договором № 428 від 20.01.2017 року чітко зазначено, що в період з 11.02.2017 року ним не було здійснено жодної плати за своїми зобов`язаннями за зазначеним договором, що підтверджує той факт, що він не знав і не міг знати про існування даного договору. За весь період з 20.01.2017 року по 01.01.2019 року йому не було направлено жодного повідомлення про існування заборгованості за договором №428 від 20.01.2017.

Крім того, дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що на думку апелянта порушило його права щодо всебічного та повного розгляду справи. Зокрема, дана справа має значний суспільний інтерес. Розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження позбавив його можливості належним чином захистити свої процесуальні права, крім того суд невірно визначив категорію складності справи.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що наведені у скарзі доводи є надуманими і такими, що не відповідають дійсності та спрямовані виключно на затягування строків виконання рішення.

Твердження відповідача про те, що він не знав про існування договору реструктуризації не відповідає дійсності та не заслуговує на увагу, оскільки даний договір було укладено на підставі заяви відповідача на запропонований ним же термін.

Крім того, відповідачу під особистий підпис 26.12.2018 року представником позивача було вручено повідомлення, в якому голова комісії з реорганізації запропонувала протягом 10-ти днів сплатити борг, який на той час становив вже 16 827,53 грн., або ж укласти договір реструктуризації на нову суму заборгованості та на новий термін.

Відповідач проігнорував дане повідомлення, тому КП «Тепло» було змушено звернутися за захистом своїх прав до суду.

Той факт, що боржник жодного разу не здійснив оплату за договором реструктуризації, свідчить не про те, що йому не було відомо про його існування, а лише про те, що працюючи секретарем міської ради йому було відомо про прийняте рішення реорганізації КП «Тепло» з подальшою його ліквідацією і він навмисне ухилявся від його виконання, як і від виконання попередніх рішень суду по стягненню заборгованості, про які зазначено у позовній заяві.

На підставі викладеного, позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

До судового засідання учасники процесу не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що КП «Тепло» виконувало централізоване теплозабезпечення квартири АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач.

Відповідно до ст.ст.67,68 Житлового Кодексу України квартиронаймач повинен своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України № 630 від 21.07.2005р. споживачі повинні сплачувати за теплову енергію відповідно до умов цих Правил, не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

За положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Проте, ОСОБА_1 своєчасно не розраховувався за одержані послуги теплозабезпечення і не відмовлявся від них.

У 2011 та 2013 роках судом виносились судові накази про стягнення з відповідача заборгованості, які повертались органами ДВС без виконання.

20.01.2017 року між КП «Тепло» та ОСОБА_1 було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, за умовами якого відповідачеві надано розстрочку у погашенні заборгованості за спожиті послуги теплопостачання, яка утворилась станом на 01.01.2017 року на суму 14043,35 грн. з 01.01.2017 року до 01.01.2019 року, яку відповідач мав сплачувати по 585,14 грн. щомісячно та поточні платежі. Крім того, умовами зазначеного договору, зокрема п. 6, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожен день прострочення.

Однак ОСОБА_1 взяті на себе за договором про реструктуризацію заборгованості за теплопостачання зобов`язання щодо своєчасного погашення боргу не виконував, в зв`язку з чим має заборгованість, в розмірі 14043,35 грн.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він не підписував зазначений договір суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи, договір недійсним не визнавався.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондується право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до п. 6 договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01.2017 року, у разі несвоєчасного внесення плати за договором нараховується пеня у розмірі 0,01% за кожен день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу.

Пеня за несвоєчасне виконання умов договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01. 2017 року складає 688,50 грн.

Таким чином, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за невиконання умов договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01. 2017 року становить 14731 грн. 85 коп., з яких: 14043 грн. 35 коп. заборгованість за договором про реструктуризацію та 688 грн.50 коп. пені за невиконання умов договору.

Водночас, суд вважав необхідним відмовити в стягненні з відповідача 3117 грн. 97 коп. боргу з щомісячних поточних нарахувань, оскільки таке нарахування взагалі не підтверджено належними, допустимими, достовірними доказами дійсної опалювальної площі квартири, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача 3117,97 грн. боргу з щомісячних поточних нарахувань ніким із учасників процесу не оскаржено в установленому законом порядку.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається взагалі.

Переглядаючи рішення суду в іншій частині позовних вимог, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо не укладання договору № 428 від 20 січня 2017 року про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, спростовуються матеріалами справи.

Так, в матеріалах справи знаходиться заява відповідача про укладення договору реструктуризації заборгованості за спожите тепло строком на 2 роки, яке було зареєстроване у позивача за № 902 29 грудня 2016р. Відповідач не заперечує, що звертався до позивача з такою заявою.

Твердження відповідача, що його пропозиція про реструктуризацію заборгованості не була підтримана та згоди щодо досягнення істотних умов договору реструктуризації заборгованості досягнуто не було, про що свідчить те, що договір про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01. 2017 року ним не підписувався, а також про те, що про його існування він дізнався лише 20.06.2019 року коли отримав ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою, спростовуються наявним в матеріалах справи договором № 428 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01.2017 року, який містить підпис відповідача.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.

Розглядаючи справу в межах заявлених вимог у даній справі, апеляційний суд виходить з правомірності укладеного договору № 428 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання від 20.01.2017 року, оскільки його не оспорено зацікавленими особами в установленому законом порядку та не визнано недійсним за рішенням суду, відсутні також вказівки норми закону про його нікчемність.

В п.1 договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання зазначено, що підприємство надає відповідачу розстрочку у погашенні заборгованості за послуги теплопостачання, що утворилася станом на 01 січня 2017р. на суму 14043 грн. з 01 січня 2017р. по 01 січня 2019р. з розподілом за місяцями по 585,14грн.+ щомісячні поточні нарахування. Згідно п.7 договір набирає чинності з моменту укладання та діє до 01.01.2019 року.

Тобто сторонами договору, не зважаючи на дату його укладення ( 20 січня 2017р.) погоджено початок зобов`язань за даним договором, а саме 01 січня 2017р., що само по собі не протирічить діючому законодавству.

За такого посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що позивачем в позовній заяві, та відповідних розрахунках наданих до позовної заяви безпідставно зазначено початком перебігу зобов`язань 01.01.2017 року, є, виходячи з положень ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, помилковим.

Не суперечить з урахуванням викладеного посилання позивача в позовній заяві та відповідних розрахунках, наданих до позовної заяви, на початок зобов`язання за договором 01 січня 2017р. також положенням статті 253 ЦК України, яка передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Зазначення в розрахунку пені за договором № 428 від 20.01.2017 року, що в період з 11.02.2017 року відповідачем не було здійснено жодної сплати за своїми зобов`язаннями за зазначеним договором, підтверджує не факт того, що відповідач за його ствердженням в апеляційній скарзі не знав і не міг знати про існування даного договору, а факт не виконання ним умов договору про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання № 428 від 20.01.2017 року.

Не направлення за період з 20.01.2017 року по 01.01.2019 року особисто відповідачу повідомлення про існування заборгованості за договором №428 від 20.01.2017р. не спростовує факт укладення такого договору.

В той же час, із листа позивача від 10.01.2019р. на ім`я міського голови м. Первомайська, який було отримано виконкомом 14.01.2019р., вбачається, що позивач повідомляв про те, що секретар міської ради ОСОБА_1, маючи заборгованість перед КП «Тепло» в січні 2017р. уклав договір реструктуризації строком на 24 місяці на суму 14043,35грн., однак жодного разу не здійснив оплату за умовами договору. Тому позивач просив посприяти у вирішення даного питання, оскільки підприємство не має можливості звернутися до суду через відсутність коштів для сплати судового збору.

Повідомлення позивача від 26.12.2018р. відповідачу про необхідність сплатити борг, що станом на 01 грудня 2018р. становить 16827,53 грн. протягом 10 днів з дня отримання повідомлення або укласти договір реструктуризації було викликано реорганізацією КП «Тепло» шляхом перетворення на виконання рішення міської ради, в якій відповідач працює секретарем міської ради.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призвів до порушення прав апелянта на всебічний та повний розгляд справи, оскільки такий розгляд позбавив його можливості належним чином захистити процесуальні права, крім того суд невірно визначив категорію складності справи та не врахував, зокрема, що дана справа має значний суспільний інтерес, не є підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Крім того, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч.2).

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) ціну позову;

2) значення справи для сторін;

3) обраний позивачем спосіб захисту;

4) категорію та складність справи;

5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;

6) кількість сторін та інших учасників справи;

7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч.3 ст. 274 ЦПК України).

Перелік справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, міститься в ч.4 ст. 274 ЦПК України. До них, зокрема, відносяться справи, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а на час розгляду справи судом першої інстанції, цей розмір становив 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до положень ч.9 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

З позовом до суду позивач звернувся 10 липня 2019р.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 р. відповідно до Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» становив 1921 грн.

Як убачається з позову, його ціна становить 17849,82 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019р.

Отже у суду були правові підстави для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч.1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі, що і було зроблено судом першої інстанції, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 17.07. 2019р. В тексті даної ухвали було роз`яснено відповідачу, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 274 ЦПК України він має право у встановлений законом строк подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Дана ухвала суду була отримана відповідачем 20 липня 2019р.

Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:

1) залишення заяви відповідача без задоволення;

2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин (ч.5 ст. 277 ЦПК України).

01 серпня 2019р. відповідач направив суду відзив на позовну заяву. Проте, з заявою із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідач до суду не звернувся, не виклав він своїх заперечень щодо цього і в відзиві на позовну заяву.

Згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін від учасників процесу до суду не надходило.

Посилання відповідача на те, що суд невірно визначив категорію складності справи та не врахував, зокрема, що дана справа має значний суспільний інтерес, не підтверджене матеріалами справи.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на ті ж обставини і докази, на які посилався в відзиві на позовну заяву.

Аналіз викладених в апеляційній скарзі доводів та матеріалів справи не свідчить, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призвів до порушення прав апелянта на всебічний та повний розгляд справи, що такий розгляд позбавив його можливості належним чином захистити свої процесуальні права.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють відзив відповідача на позовну заяву щодо не згоди з заявленими позовними вимогами та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлені на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року