Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 756/12573/17

провадження № 61-47808св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Київобленерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року у складі судді Луценко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову та рішень судів

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі - ПАТ «Київобленерго») про захист прав споживача.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року визнано протиправними дії ПАТ «Київобленерго» щодо нарахування оплати за користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 , без проведення не менше як один раз на 6 місяців контрольного знімання показань приладів обліку електричної енергії у споживача - ОСОБА_1 ; зобов`язано ПАТ «Київобленерго» щомісячно надсилати рахунки за електроенергію на ім`я споживача - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Проте відповідач не виконує вказане судове рішення, а саме квитанції не надсилають на визначену адресу, нарахування оплати електроспоживання проводиться у спосіб визнаний судом протиправним. У листі від 08 вересня 2017 року № 1465 ПАТ «Київобленерго» вимагає від неї сплатити 6 000,00 грн за начебто надані послуги, проте ця сума нарахована без показань приладу обліку. Нарахування відповідача не відповідають фактичному споживанню електричної енергії, що порушує її права як споживача.

Крім того нею як замовником підключення до електропостачання її приватного володіння на АДРЕСА_1 згідно з технічними умовами, наприкінці 2007 року за власні кошти проведено електрифікацію частини вулиці, а саме куплено електроопори та електрокабель на загальну суму 7 339,91 грн. Проте відповідач не виконує пункту 1.6 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послу від 17 січня 2013 року № 32 та відмовляється зараховувати витрати на електрифікацію у рахунок тарифів на постачання електричної енергії.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, змінивши позовні вимоги, просила суд стягнути із відповідача подвійний розмір ринкової вартості 30 582,125 кВт/год електричної енергії, недовідпущеної їй за зроблені у 2007 році витрати на електрифікацію АДРЕСА_1 ; заборонити відповідачу нараховувати їй плату за споживання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , без підтверджуючих документів про щомісячні показники лічильника; стягнути із відповідача подвійний розмір вартості недовідпущеної електричної енергії у її приватне володіння на АДРЕСА_1 із 21 серпня 2017 року до часу відновлення електропостачання в розмірах як за аналогічний період із 21 серпня 2016 року: залишок серпня 100 кВт/год, вересень - 300 кВт/год, жовтень - 400 кВт/год, листопад - 450 кВт/год, грудень - 800 кВт/год, січень - 800 кВт/год, лютий - 900 кВт/год, березень - 600 кВт/год, квітень - 300 кВт/год.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивачем не доведено належність їй на праві власності електромереж, переданих відповідачу за договором, вартість яких вона просила стягнути з відповідача в подвійному розмірі. Нарахування позивачу обсягів спожитої електричної енергії здійснювалося відповідачем на підставі законодавства України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Червинської М. Є. від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Вказана справа визнана малозначною на підставі пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, проте подана касаційна скарга містить доводи заявника щодо неповідомлення її апеляційним судом про дату, час та місце судового засідання, у зв`язку із чим відповідно до вимог частини першої статті 411 ЦПК України викладені у касаційній скарзі доводи підлягають перевірці.

26 грудня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.

На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не отримувала судової повістки про призначене на 06 листопада 2018 року судове засідання, чим порушено її право на участь у судовому розгляді. 05 листопада 2018 року позивачем у передбачений законодавством спосіб електронного документообігу направлено на офіційну електрону адресу апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, яка залишалася без розгляду суду. Судами помилково не застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», не враховано, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність, вводить споживача в оману стосовно ціни та способу розрахунку ціни, вимагає від позивача оплачувати не за тими тарифами та не у той спосіб, який встановлений законодавством та укладеним договором.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

01 лютого 2008 року між ПАТ «Київобленерго» та ОСОБА_1 укладений договір про користування електричною енергією № 527012, за умовами якого ПАТ «Київобленерго» взяв на себе зобов`язання надійно постачати споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до граничної потужності 8 кВт з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а споживач зобов`язався оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Місце постачання електричної енергії: АДРЕСА_1 .

21 травня 2014 року між головою кооперативу «Княжий» ОСОБА_3 (продавець) та ПАТ «Київобленерго» (покупець) укладений договір купівлі-продажу № , відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає та оплачує КТП-10/0,4 кв № 527 та ПЛ0,4 кв віл КТП-10/0,4 кв № 527 Л-1, Л-2,Л-3. Вказане майно прийнято в експлуатації ПАТ «Київобленерго» відповідно до наказу від 26 травня 2014 року № 470.

Приєднання будинку на АДРЕСА_1 здійснено від опори № 15 ПЛ_0,4кв Л-1 від ТП-527.

Відповідно до пункту 2.2.3 договору приєднання електричних мереж № 3717 Н/07 від 13 грудня 2007 року,укладеного між ПАТ «Київобленерго» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), побудовані чи реконструйовані об`єкти електромереж виконавцю не передавалися. Відгалуження електричної мережі від опори № 15 ПЛ-0,4 кв Л-1 від ТП -527 до електроустановок позивача на баланс відповідача не приймалося.

За період із 31 січня 2014 року до 21 серпня 2017 року інформація про фактичні показники приладу обліку вносилися 40 разів (на підставі знятих показників працівниками відповідача та наданих споживачем показів особисто чи по телефону, а також у сплачених рахунках).

ОСОБА_1 не здійснювала вчасної оплати за спожиту електроенергію, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість, яка на момент відключення становила 6 023,65 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 714 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідності до положень статті 26 Закону України «Про електроенергетику» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно з пунктом 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.

Пунктами 19, 21 вказаних Правил встановлено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісячно. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Вартість електроенергії визначається як добуток обсягу споживання електроенергії на тариф, що діяв у періоді, за який здійснюється оплата.

Положеннями пункту 35 вказаних Правил передбачено, що енергопостачальник має право відключити побутового споживача у разі порушення термінів сплати за спожиту електричну енергію у порядку, визначеному пунктом 27 цих Правил, або порушення умов договору про реструктуризацію заборгованості.

Щодо електрофікації території

Пунктом 3.7 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 14 грудня 2005 року № 1137 (далі - Правила) (чинні на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що будівництво нових ділянок електричної мережі та/або її реконструкція чи технічне переоснащення, що виконується з метою приєднання електроустановки замовника, забезпечується власником цієї електричної мережі.

У схемі електрозабезпечення будь-якого споживача електричної енергії (замовника послуги з приєднання) об`єктивно задіяні електричні мережі двох власників: 1) електричні мережі електропередавальної організації - від точки (місця) забезпечення потужності до точки приєднання (як правило, на межі земельної ділянки замовника); 2) електричні мережі споживача електричної енергії (замовника послуги з приєднання) - від точки приєднання до електроустановок та струмоприймачів споживача (на території земельної ділянки (на об`єкті) замовника).

В силу приписів пункту 3.7 Правил кожен з власників вказаних вище електричних мереж забезпечує проектування та будівництво (реконструкцію та/або технічне переоснащення) власних електричних мереж.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має врахувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочині. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набуття права власності не встановлено судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що відповідач проводив розрахунок спожитої позивачем електричної енергії за діючими тарифами на підставі проведених контрольних замірів та із урахуванням показників лічильника, які надавалися в телефонному режимі та зазначалися в квитанціях, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що нарахування спожитої позивачем енергії проводилося відповідачем відповідно до вимог законодавства та обґрунтовано відмовили позивачу у задоволенні вимоги про заборону відповідачу нараховувати плату за споживання електричної енергії без підтверджуючих документів про щомісячні показники лічильника.

Встановивши, що позивач не здійснювала вчасної оплати за спожиту електроенергію, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість, яка станом на день відключення електричної енергії становила 6 023, 65 грн, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили позивачу у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача подвійного розміру вартості недовідпущеної електричної енергії у приватне володіння позивача із 21 серпня 2017 року до часу відновлення електропостачання, оскільки за встановлених обставин відповідач мав право відключити об`єкт позивача від постачання електричної енергії.

Позивачем не доведено неправомірності нарахування вказаної заборгованості.

Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення із відповідача подвійного розміру ринкової вартості електричної енергії, недовідпущеної позивачу за зроблені у 2007 році витрати на електрофікацію, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що електромережі, які використовує відповідач для постачання електричної енергії, у тому числі позивачу, придбані за договором-купівлі продажу в іншої особи, тоді як позивач не надала належних доказів на підтвердження виникнення у неї права власності на таке майно, обґрунтовано відмовили у задоволенні таких вимог за недоведеністю.

Висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають вимог матеріального та процесуального права.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом порушено право позивача на участь у судовому розгляді, оскільки остання не отримувала судової повістки про призначене на 06 листопада 2018 року судове засідання, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що направлена на адресу позивача судова повістка, у якій повідомлялося про призначення судового засідання на 06 листопада 2018 року, повернулася до суду за закінченням строку зберігання (а. с. 101).

У матеріалах справи міститься телефонограма, передана о 11 год 06 хв 24 жовтня 2018 року за номером телефону НОМЕР_4 , яка складена секретарем судового засідання Задерей І. В. про те, що у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києві від 16 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Київобленерго» про захист прав споживача, позивачу ( ОСОБА_1 ) повідомлена інформація: розгляд вказаної справи відбудеться 06 листопада 2018 року о 10 год 30 хв в залі судового засідання № 0902 Київського апеляційного суду (а. с. 102).

У поданій касаційній скарзі позивач підтвердила факт повідомлення її судом у телефонному режимі про призначення судового засідання на 06 листопада 2018 року, зазначивши: «…в жовтні по телефону канцелярії суду я дізналася про судове засідання 06.11.2018 року…».

Встановлені обставини, а також той факт, що позивач зверталася до суду із заявою про відкладення судового засідання, призначеного на 06 листопада 2018 року, свідчить про те, що позивачу було відомо про дату, час та місце судового засідання, а тому її доводи про те, що апеляційним судом порушено її право на участь у судовому розгляді є безпідставними.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274, та «Авотіньш проти Латвії», заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016).

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції (ухвали щодо прийнятності у справах «Богонос проти Росії» (Bogonos v. Russia), заява № 68798/01, від 05 лютого 2004 року, та «Бац проти України» (Bats v. Ukraine), заява № 59927/08, пункт 37, від 24 січня 2017 року). Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи (рішення у справі «Загородніков проти Росії» (Zagorodnikov v. Russia), заява № 66941/01, пункт 31, від 07 червня 2007 року). Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року).

Українське законодавство також передбачає інші форми повідомлення, крім надсилання рекомендованою кореспонденцією, наприклад, повідомлення за допомогою телефонного зв`язку. ЄСПЛ встановлював, що коли національне законодавство передбачає можливість вибору засобів повідомлення, на національні суди все ще покладається обов`язок з`ясувати чи були їхні сповіщення про інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, внести відповідні відомості до тексту рішення (рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року).

Враховуючи те, що у цій справі апеляційний суд завчасно повідомив позивача про призначене судове засідання за допомогою засобів телефонного зв`язку, тому відсутні підстави вважати, що позивача було позбавлено можливості брати участь у судовому засіданні, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що принцип рівності сторін не порушено.

Щодо посилань заявника у касаційній скарзі на те, що нею 05 листопада 2018 року в передбачений законодавством спосіб електронного документообігу направлено на офіційну електрону адресу апеляційного суду заяву про відкладення судового засідання, яка залишалася без розгляду суду, Верховний Суд зазначає таке.

Пунктом 15.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Наказом Державної судової адміністрації України від 22 грудня 2018 року № 628 «Про проведення тестування підсистеми «Електронний суд» у місцевих та апеляційних судах» вирішено запровадити тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у всіх місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах).

Отже, отримані місцевими та апеляційними судами заяви та інші процесуальні документи через підсистему «Електронний суд» мають реєструватися та розглядатися в установленому порядку починаючи із 22 грудня 2018 року.

Враховуючи те, що заява про відкладення судового засідання подана позивачем 05 жовтня 2018 року, тобто до запровадження тестового режиму експлуатації підсистеми «Електронний суд», тому така заява не підлягала розгляду судом, оскільки подана неналежним чином.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства України, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник