ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1652/20 Справа № 175/4586/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ «Фідобанк» про поділ спільного сумісного майна подружжя залишено без розгляду, з чим позивач ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що належним чином повідомлений про день та час розгляду справи позивач повторно не з`явився у судове засідання, не надав доказів поважності такої неявки, а тому суд дійшов висновку, що дану позовну заяву слід залишити без розгляду згідно п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Однак, виходячи із аналізу вищенаведених норм процесуального права та матеріалів даної справи, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пункт 3 частини 1 статті 257 ЦПК України передбачає, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як зазначив суд першої інстанції в своїй ухвалі, у судове засідання 24 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №1 а.с.222), не з`явився ОСОБА_1 і у судове засідання призначене на 09 липня 2019 року, про час та місце якого був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №1 а.с.246), не з`явився ОСОБА_1 і у судове засідання призначене на 22 жовтня 2019 року, про час та місце якого був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №2 а.с.16), про поважність причини неявки суду не повідомив.

Проте такі висновки суду першої інстанції є передчасними та помилковими, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання, яке було призначене на 09 липня 2019 року, не відбулося не через неявку позивача у судове засідання, а у зв`язку з надходженням апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2015 року та направленням справи до суду апеляційної інстанції для розгляду цієї скарги.

Після повернення цивільної справи до суду першої інстанції її розгляд було призначено на 22 жовтня 2019 року.

Вказані обставини справи спростовують висновки суду першої інстанції про повторну неявку позивача в судові засідання без зазначення причин такої неявки.

Умовою для застосування п.3 ч.1 ст. 257 та ч.5 ст. 223 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.

Також, матеріали справи не містять доказів, що судом вирішувалося питання про обов`язкову участь позивача у розгляді справи, у зв`язку з тим, що його неявка перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст.5 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви без розгляду, за відсутності умов, передбачених п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, є помилковим.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення судом першої інстанції помилкової ухвали про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, що в розумінні положень ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 року, як такої, що перешкоджає подальшому провадженню по справі та порушує право позивача на захист своїх інтересів в суді.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду- сасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова