Справа № 589/1793/20
Провадження № 6/589/34/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Литвинко Т.В.

з участю секретаря судового засідання Щерби Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка подання старшого державного виконавця Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Луппи Н.І. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , мотивуючи подання тим, що на виконанні у державного виконавця знаходиться виконавче провадження № АСВП № 61052573 з примусового виконання вимоги № ф-6567-17у від 14.02.2019 року виданого ГУ ДПС у Сумській області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 18276,72 грн. Боржник покладені на неї зобов`язання по сплаті боргу не виконує, на виклики державного виконавця не реагує. Посилаючись на вказані обставини, суб`єкт звернення стверджує, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов`язань по сплаті заборгованості, а тому просить застосувати щодо неї заходи по обмеженню у виїзді за межі України з вилученням паспортного документа.

Суб`єкт звернення в судове засідання не з`явилась, заяв та клопотань до суду не надавала.

Дослідивши матеріали подання, суд приходить висновку про необхідність відмовити в його задоволенні з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14 лютого 2019 року ДПС у Сумській області видано вимогу про сплату боргу № Ф-6567-17 в розмірі 182276,72 грн./а.с.4/

24 січня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного виконавчого документу.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Так, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон України).

Положеннями ст.6 Закону України встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України та п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об`єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов`язку.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, важка хвороба, незадовільний фінансовий стан тощо).

Згідно Інструкції з організації примусового виконання рішень та ч.3 ст.12 ЦПК України наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов`язань, покладається на суб`єкта подання.

Разом з тим, як вбачається зі змісту подання та долучених до нього матеріалів, суб`єктом звернення не доведено, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання боргових зобов`язань та має реальну змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Матеріали подання не містять жодного доказу на підтвердження того, що боржник обізнаний щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього суми боргу.

Сам же по собі факт наявності невиконаних зобов`язань та статус особи як боржника у виконавчому провадженні не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

Також до подання не додано жодних доказів на підтвердження того факту, що боржник має реальну можливість виїхати за кордон, має закордонний паспорт, що унеможливить стягнення з нього боргу і призведе до порушення прав та інтересів стягувача у виконавчому провадженні.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що в матеріалах подання відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що боржник поінформований про наявність виконавчого провадження, свідомо ухиляється від його виконання, має можливість та намір покидати територію України і це перешкоджає виконанню рішення суду, а тому подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є передчасним та необґрунтованим і в його задоволенні слід відмовити.

На підставі ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України, ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", керуючись ст. 441 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Луппи Н.І. від 11 червня 2020 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шосткинський міськрайонний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення .

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області Т.В.Литвинко