П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020року м. Київ

Справа № 376/1285/19

Провадження: № 22-ц/824/7626/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сквирського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Клочка В.М.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року АТ КБ «Приват банк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "Приват банк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 26.01.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 175 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 04.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 229 100,31 грн., яка складається з 178 281,63 грн тіла кредиту, 45 978,87 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4839,81 грн заборгованості за пенею та комісією. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, АТ КБ «Приват банк» просило суд стягнути з відповідача лише заборгованість за кредитом у розмірі 178 281,63 грн.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 рокупозов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 178 281,63 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 26.01.2011 року та 2674,22 грн судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 08 квітня 2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та направильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та увхалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачем не надано жодних доказів фактичного передання грошових коштів, а тому договір позики не може вважатись укладеним. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг вважав неналежним доказом з посиланням на положення статті 77 ЦПК України. Також зазначав, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження видачі йому банком банківської картки, не надано відомостей про строк її дії та зарахування на неї кредитних коштів. Також позивачем не надано доказів відкриття на його ім`я рахунку, виписки по даному рахунку, яка мала б підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, на його думку, також не є належним та допустимим доказом, оскільки по суті є калькуляцією, якою банк обґрунтовує свої вимоги.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Штронда А.М. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, які, окрім того, є загальнодоступною інформацією, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови договору. Позивачем суду були надані виписка з карткового рахунку та розрахунок заборгованості, в яких прослідковуєтья рух коштів, здійснення відповідачем розрахунків через термінали та часткове погашення заборгованості, такі докази відповідачем спростовані не були. Також вказував на те, що строк дії перевипущеної картки до останнього дня 03 місяці 2021 року, а тому банком позовна давність не пропущена. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26.01.2011 року між сторонами укладений кредитний договір б/н шляхом приєднання, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 175000,00 грн. у вигляді збільшеного 02.03.2018 року кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач порушив умови укладеного договору, а тому станом на 04.04.2019 року сума заборгованості по кредиту становить 229100,31 грн. з яких: заборгованість за кредитом - 178281,63 грн., заборгованість за процентами - 45978,87 грн., заборгованість за комісією та пенею - 4839,81 грн.

Згідно з пунктом 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Згіднорозрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 останній платіж на погашення кредиту здійснив 25.04.2018 року - поповнення готівкою своєї картки та останню банківську операцію провів 17.08.2018 року - переказ коштів на картку, тобто, користувався коштами.

Термін дії перевипущеної картки до останнього дня місяця 03.2021 року.

Оскільки АТ КБ «Приватбанк» звернулосьдо суду із вказаним позовом 27 травня 2019 року, судпершої інстанці вважав, що строк позовної давності не сплив.

Задовольняючи позов АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив із того, що визнання ОСОБА_1 факту отримання кредитних коштів підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, з якого убачається, що боржник вчиняв дії щодо часткової сплати заборгованості за кредитним договором. За встановлених обставин, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявлену банком суму заборгованості - 178 281,63 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що відповідно до укладеного з відповідачем договору б/н від 26 січня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 175 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору банк надав суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 26 січня 2011 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У даній анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом згоду про те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, та пам`яткою клієнта, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку, надані ОСОБА_1 в письмовому вигляді. ОСОБА_1 також зобов`язався виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися зі змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua (а.с.7).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 22.07.2019 року ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 26.01.2011 року отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущено картки до останнього дня 03.2021 року (а.с. 63).

З наданої банком виписки по рахунку за основною картокою № НОМЕР_3 за період з 01 січня 2011 року до 22 липня 2019 року убачається, що відповідачу у березні 2018 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 175 000 грн., відповідач до певного часу виконував свої зобов`язання за кредитом, погашаючи заборгованість (а.с.59 зв.-61).

На підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості АТ КБ «Приват Банк» було надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 26.01.2011 року станом на 04.04.2019 року, відповідно до якого заборгованість відповідача складає 229 100,31 грн., яка складається з 178 281,63 грн тіла кредиту, 45 978,87 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4839,81 грн заборгованості за пенею та комісією (а.с. 28).

Розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Відомості указаного розрахунку узгоджуються з відомостями виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2011 року до 22 липня 2019 року (а.с.59 зв.-61). Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що при вирішенні питання існування між сторонами договірних правовідносин у сфері кредитування до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 634 ЦК України.

Підписана відповідачем заява від 26 січня 2011 року про надання кредиту разом із тарифами на обслуговування платіжних карток, у яких визначені проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції, є типовою (стандартною) формою, яка відповідає вимогам законодавства України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 747/404/17, та є такою, що не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Як зазначалось вище, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що у відповідача утворилась заборгованість за укладеним договором про отримання кредитної лінії у зв`язку з неналежним виконанням покладених на ньогозобов`язань, та беручи до уваги те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заявленого банком розміру заборгованостіза кредитним договором, а саме 178 281,63 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тобто,при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог, натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував, що наданий позивачем розрахунок є неналежним доказом наявності заборгованості, окрім того, на його думку, позивачем не надано доказів видачі йому банком банківської картки, її строку дії, виписки по даному рахунку, яка б мала підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.

Наведені доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Позивач довів існування кредитних зобов`язань та заборгованості за кредитним договором, надавши суду чіткий, повний та розгорнутий по окремим категоріям розрахунок заборгованості, натомість відповідачем даний розрахунок не спростовано, будь-яких доказів щодо погашення нимборгу за кредитним договором суду не надано.

Щодо факту отримання відповідачем банківської картки, колегія суддів звертає увагу на довідку АТ КБ «Приватбанк» від 22.07.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 на підставі кредитного договору б/н від 26.01.2011 року отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущено картки до останнього дня 03.2021 року.

Окрім того, слід відмітити, що при таких умовах кредитування як відкриття кредитної лінії на платіжну карту кошти не отримуються особою у касі банку, а нараховуються на платіжну кредитну картку. З виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2011 року до 22 липня 2019 року чітко прослідковується активний рух кредитних коштів шляхом перерахування відповідачем коштів на картки інших осіб, зняття готівки в банкоматах, оплати послуг через інтернет-додадок Приват24, поповнення мобільного рахунку тощо.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що сама лише незгода ОСОБА_1 з наведеним розрахунком заборгованості не може свідчити про неналежність такого доказу. Окрім того, за правилом ч. 2 ст. 78 ЦПК України ОСОБА_1 на спростування вказаного розрахунку ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції контррозрахунку надано не було.

Що стосується пропуску строку позовної давності, на що посилався відповідач заперечуючи проти позову, колегія суддві зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти позову, відповідач,зокрема, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та застосування судом цієї норми закону.

Як встановлено вище, строк дії перевипущено картки № НОМЕР_2 до останнього дня 03.2021 року, отже строк позовної давності за вимогами банкупро стягнення заборгованості за кредитним договоромслід відраховувати з 1 квітня 2021 року.

Позов АТ КБ «Приватбанк» пред`явлено лише 27 травня 2019 року, тобто, до початку перебігу строку позовної давності.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву (а.с. 50-51), аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 рокузалишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль