КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Піхур О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8488/2020
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

03 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Яворського М.А., розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу 13 травня 2020 року, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Суддя-доповідач приходить до висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження враховуючи наступні підстави.

Відповідно до положень ст.354 ЦПК України (станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2019 року було ухвалено оскаржуване рішення (а.с.242-254, т.2). Дата складення повного тексту судового рішення - 24 січня 2018 року (254, т.2). Проте, зазначений 2018 рік слід розцінювати як описку й вважати, що правильним роком має бути 2019 рік. Відповідно до супровідного листа від 24 січня 2019 року копію повного тексту оскаржуваного рішення було направлено учасникам по справі (а.с.255, т.2).

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в процесі судового розгляду направляв всю судову кореспонденцію на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , проте останній за вказаною адресою не проживає та 17 квітня 2015 року був знятий з місця реєстрації за вказаною адресою. Таким чином, ОСОБА_1 зазначає, що будучи відповідачем за первісним позовом та третьої особою за зустрічним позовом жодного разу в судовому засіданні не був присутній, підписи на повістках про дати судових засідань здійснені іншою особою, а інша частина документів повернута до суду за закінченням терміну зберігання, оскільки він з 17 квітня 2015 року не проживав за адресою, вказаною в позовній заяві.

Апеляційний суд критично оцінює вказані доводи апелянта, оскільки матеріалами справи містять рекомендовані повідомленні про вручення ОСОБА_1 судової кореспонденції, що свідчить про те, що останній був обізнаний про наявність даної справи в суді першої інстанції й неодноразово отримував судову кореспонденцію (а.с.46, 62, 76, 87, т.1, а.с.34, 49, 190, т.2).

Згідно ч. 2 ст. 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та обов`язки чи пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зокрема, ЄСПЛ у справах «SVITLANA NAUMENKO v. UKRAINE», «TREGUBENKO v. UKRAINE», «PRAVEDNA v. RUSSIA», «ZHELTYAKOV v. UKRAINE» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «YUNION ALIMENTARIYA v. SPAIN» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» [ВП], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).(п. 42 Рішення).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії», N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).(п. 43 Рішення).

Згідно з частиною третьою статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Окрім того, стаття 131 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) передбачає, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Матеріали справи не містять заяв від ОСОБА_1 про зміну місця проживання чи зняття з місця реєстрації, а тому суд керуючись положеннями ст.131 ЦПК України здійснював направлення судової кореспонденції за останньою відомою адресою місця реєстрації ОСОБА_1 .

Крім того із матеріалів справи вбачається, що відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як члени сім`ї ОСОБА_1 приймали участь у розгляді справи безпосередньо та через представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , що свідчить про обізнаність апелянта про наслідки розгляду вказаної справи.

Враховуючи вищевикладене та наявність пропуску строку більше ніж на рік з моменту ухвалення оскаржуваного рішення, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження рішення суду, а тому вважає за необхідне відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя Київського

апеляційного суду (підпис) М.А.Яворський