Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/843/19
Провадження № 2/553/77/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.05.2020м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Тимчука Р.І.,

при секретарі - Лунич Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 серпня 2010 року року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від нього грошову суму у розмірі 55 574 доларів США, терміном до 01 жовтня 2010 року, під 5% на місяць. Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем. Вказуючи, що з 01.01.2017 року по 04.12.2018 року відповідачем частково сплачувались кошти на суму 2004,35 доларів США., що є підставою для преривання строків позовної давності. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просив стягнути з нього борг з урахуванням п`яти відсотків місячних в розмірі 9166695,05 грн. та судові витрати.

Відповідач направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно, його підприємство ТОВ «Неон 2003» на якому він є директором співпрацювало з позивачем по справі в 2008-2009 роках. В 2010 році після здійснення взаєморозрахунків, утворилась заборгованість, на той час приблизно 250-260 тисяч гривень, що було еквівалентно 55574 доларів США. З метою отримання гарантій, що борг буде повернуто, позивач попросив в нього розписку на суму 55574 грн, яку він написав, зі строком повернення коштів до 01.10.2010 року. Дану розписку писав без даних кредитора, так як не знав кому повертати кошти чи підприємству чи особисто позивачу по справі.

Зазначає, що кошти в повному обсязі ним були повернуті позивачу в листопаді 2010 року, жодних претензій йому ніхто не пред`являв, після цього в них були нормальні відносини, а розписка ніби то була знищена.

Також зазначив, що жодних часткових оплат коштів за даною розпискою ніколи не здійснював, а вказані позивачем часткові оплати позичав останньому.

Також звертає увагу суду, на різні дати написання розписки та отримання коштів

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини викладені у відзиві, вказували, що відповідач повернув борг позивачу та просили застосувати строки позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1ст. 1049 ЦК України).

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Окрім того, згідно положень ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики.

В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ, власноручно написаний відповідачем у формі розписки, яка посвідчує зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 гроші в сумі 55574 доларів США.

Представник відповідача в судовому засіданні вказував, що відповідач повернув борг позивачу, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності, оскільки перебіг позовної давності закінчився 02 жовтня 2013 року. Про що мається заява в матеріалах справи.

Згідно із положеннями ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.258ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Положеннями ч.1, 5ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень ч.3,4 ст.267Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, згідно розписки право позивачів на звернення до суду з відповідним позовом виникло з 02 жовтня 2010 року, оскільки саме тоді у відповідача виникла прострочена заборгованість за розпискою, тобто право позивача було порушено. Не знати про порушення свого права позивач не міг, оскільки розписка знаходилась у нього.

Відповідно до положень ч.2,3 ст.264ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як роз`яснено у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Зважаючи на викладене, враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності суду не доведено, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, необхідно відмовити.

Керуючись ст.256, 261, 264, 267 ЦК України, ст.4,12,89,263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиР. І. Тимчук