Справа № 183/1513/20
№ 2/183/2279/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

за участю секретаря судового засідання Пащенко А.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження, в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , треті особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про визнання договору купівлі - продажу нерухомості дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, правонаступником якої є Перещепинська міська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , треті особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості», в якому просять:

1.визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 25 червня 1999 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем, зареєстрованого на Товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості»;

2.визнати за ОСОБА_1 право власності на означений житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3.визначити рівними частки співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності - квартирі АДРЕСА_2 ;

4.визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 ;

5.визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/4 частки квартири за АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

6.визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що 06 січня 1999 року виконавчим комітетом міської ради Дніпропетровської міської ради було видане свідоцтво про право власності на житло № 3/ 105-99 , у відповідності до якого АДРЕСА_4 за АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Крім того, 25 червня 1999 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем був укладений договір купівлі - продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , договір зареєстрований на Товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості»

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача - ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Батьки позивача ОСОБА_1 за життя не склали заповіт, тому остання являється єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину. Спадщина складається з:

-земельної ділянки площею 0,1959 га, кадастровий номер :02:157:0022, що розташована в АДРЕСА_1 ;

-житлового будинку за АДРЕСА_1 ;

-частки квартири за АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зазначає, що звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири їй було відмовлено, оскільки за життя спадкодавців не були визначені частки співвласників, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, їй було відмовлено, оскільки нею був представлений договір купівлі-продажу, що був посвідчений на товарній біржі.

Позивач ОСОБА_2 просить визначити його частку у спільній сумісній власності - квартирі АДРЕСА_2 , у розмірі ј, посилаючись на неможливість визначення такої частки в позасудовому порядку, оскільки померли інші співвласники.

Ухвалою суду від 13 березня 2020 відкрите провадження у справі, зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору надати копії спадкових справ після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Сторони в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позивачі позов підтримали (а.с.18), представник відповідача - Голубівської сільської ради позов визнав (а.с.17), відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, причина неявки суду не відома, представник третіх осіб в судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.

Суду надано свідоцтво про народження ОСОБА_6 , у відповідності до якого остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками значаться ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 12).

28 квітня 1989 року відділом РАЦСу держадміністрації Берегівського району Закарпатської області був розірваний шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 13), після чого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєструвала шлюб зі ОСОБА_9 (а.с. 14), внаслідок чого прізвище дружини змінилося на ОСОБА_10

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про його народження (а.с. 17).

06 січня 1999 року виконавчим комітетом міської ради Дніпропетровської міської ради було видане свідоцтво про право власності на житло № 3/ 105-99 , у відповідності до якого АДРЕСА_4 за АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (а.с. 18).

25 червня 1999 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, був укладений договір купівлі - продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , договір зареєстрований на Товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» за реєстраційним номером 179-Н99. В подальшому договір зареєстровано в КП «Новомосковське МБТІ за реєстровим номером 103 (а.с.19).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Кільчень Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 20), на момент її смерті з нею проживав чоловік ОСОБА_4 та зять ОСОБА_9 , про що свідчить довідка виконавчого комітету Голубівської сільської ради (а.с. 21).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Кільчень Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 23).

Заповіти після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконкомом Голубівської сільської ради Новомосковського району не посвідчувалися (а.с. 22, 24).

ОСОБА_1 10 березня 2020 року отримала свідоцтво про право на спадщину на майно спадкодавця ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку площею 0,1959 га, що розташована в АДРЕСА_1 та належала померлому на підставі відповідного державного акту про право власності на житло (а.с. 26).

У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 , а також у видачі свідоцтва про право на спадщину - частку квартири АДРЕСА_5 позивачеві було відмовлено, про що свідчить відповідна постанова державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори (а.с. 34).

На виконання ухвали про витребування доказів суду надано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , у відповідності до якої ОСОБА_1 являється спадкоємцем першої черги та прийняла спадщину, відповідно до вимог ЦК України, отримавши, в тому числі, свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що був придбаний у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим товарною біржею «Дніпропетровська товарна баржа нерухомості» (а.с. 48-63).

Після смерті ОСОБА_5 наявність спадкової справи не виявлено, однак матеріали цивільної справи містять достатньо даних про те, що ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом, відповідно до вимог ч.3 ст. 128 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї дружини, оскільки був зареєстрований разом зі спадкодавцем (а.с. 21).

Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу набуття права власності на частку у квартирі АДРЕСА_5 , врегульовані наступними нормами закону.

У відповідності до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Тільки з визначенням часток кожного із співвласників, виникає право спільної часткової власності, у відповідності до вимог ст. 356 ЦК України.

Право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, належить співвласнику, відповідно до вимог ч.1 ст. 370 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 370 та ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі виділення частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором.

Наявність іншого договору щодо спірного майна не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено.

При цьому, суду в достатній мірі наведено необхідність визначення часток саме в судовому порядку, оскільки двоє зі співвласників померли.

Таким чином, суду доведено, що частки кожного зі співвласників квартири АДРЕСА_2 на момент її приватизації, були рівними, тобто кожен зі співвласників, зазначений у свідоцтві про право власності на житло, набув право власності на 1/4 частку зазначеної квартири.

Вимоги ст. 364 ЦК України передбачають право співвласника самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності.

Стаття 328 ЦК України передбачене набуття права власності на підставах, не заборонених законом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в цій частині.

Правовідносини щодо набуття права власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований в АДРЕСА_1 , врегульовані наступними нормами закону.

Так, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості, сторони за договором, - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані.

Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за ціною балансової вартості, які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, що підтверджується означеними вище квитанцією до прибуткового касового ордеру, накладною №223 та податковою накладною №223 від 28.04.2000 року. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

Поряд з цим, у відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_4 , на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Як зазначав суд вище, ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_4 прийняла спадщину, в подальшому, на ім`я позивача було видане Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, на якій розташоване .

Поряд з цим, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 березня 2020року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилось після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки представлений спадкоємцем договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку був посвідчений товарною біржею, що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України, у зв`язку з чим, така нотаріальна дія буде суперечити чинному законодавству (а.с.17).

Матеріали справи містять копію технічного паспорту домоволодіння за АДРЕСА_1 , з наступною характеристикою будівель та споруд: А - будинок, сіни - а, літня кухня-сарай - Б, погріб - пг, літня кухня - Г., покриття -І, паркан № 1, хвіртка № 2 (а.с. 29, 32). Всі побудови та спорудо побудовані до 19851 року, тобто до відчуження попереднім власником будинку ОСОБА_3 , яка набула право власності на домоволодіння, на підставі свідоцтва про право на спадщину.

У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89,263, 265,280 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , треті особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про визнання договору купівлі - продажу нерухомості дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,- задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі - продажу нерухомості, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 25 червня 1999 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_4 , як покупцем, зареєстрованого на Товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа нерухомості.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок А загальною площею 31,6 кв.м., житловою площею 19,9 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами:, сіни - а, літня кухня-сарай - Б, погріб - пг, літня кухня - Г, покриття -І, паркан № 1, хвіртка № 2, що знаходитися за адресою: АДРЕСА_1 ,в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити рівними частки співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності - квартирі АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частку квартири за АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 224 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.