СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/19491/18

пр. № 2/759/451/20

19 травня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шум Л.М.,

при секретарі - Кормушиній О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Свої вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована та є власником Ѕ частини квартира АДРЕСА_1 . Відповідач перешкоджає позивачу, як співвласнику, користуватися майном, а саме вищезазначеною квартирою, змінивши вхідні замки на дверях та не пускаючи її до своєї власності. Вказує, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені прав позивача, яка не може вільно користуватись квартирою та проживати в ній, відповідно до чого вимушена проживати за іншою адресою. З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється не здійснювати перешкоди у користуванні житлом, позивач вимушена просити суд про усунення перешкод в користуванні майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначає, що таким чином, єдиною можливістю відновити порушене право позивача на вільне користування своєю власністю є покладання на відповідача обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном. Вважає, що позивач має право на рівних правах з відповідачем користуватися квартирою АДРЕСА_1 , оскільки відповідач добровільно позивача до вищевказаного приміщення не пускає, просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірним житлом та вселити позивача до вказаної квартири.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2018 р. відкрито провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2020 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про слухання справи у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. В письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи, проти задоволення позову заперечувала, з підстав неможливості спільного проживання з онукою у спірній квартирі, через неприязні стосунки з колишньою невісткою та онукою та аморальну поведінку останньої.

Враховуючи, що провадження у справі відкрито 26.12.2018року, неодноразово, призначаючи розгляд справи суд надав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на ознайомлення із матеріалами справи, представництво інтересів у суді та подання відзиву на позов, доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, у зв`язку із чим, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 210 ЦПК України, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, та визнається сторонами, по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м. Києві радою 23.04.2004 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 23.04.2004 року № 917 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.05.2004 року за № 4216, належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 15.12.2008 року, ОСОБА_1 є спадкоємицею Ѕ частини спадкового майна, яке складається з 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 8)

Враховуючи викладене, позивачу та відповідачу належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, між позивачем та відповідачем склалися конфліктні відносини, що призвели до того, що позивачка була вигнана зі спірної квартири.

В письмових поясненнях відповідача ОСОБА_2 підтверджує конфліктні відносини між нею та позивачкою та зазначає про неможливість сумісного проживання у спірній квартирі у зв`язку з аморальною поведінкою позивачки (ас.55-57).

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом положеньст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, які одночасно є членами сім`ї іншого співласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.

Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника квартири права користування цим житловим приміщеннямна на тій підставі, що він на думку відповідача не є членом сім`ї іншого співвласника, веде антисоціальний спосіб життя, не проживає спільно та не веде спільного господарства з іншим співвласником, який є людиною похилого віку.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, а згідно ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач позбавив позивача права користування належною їй на праві спільної сумісної власності відповідно частини квартири АДРЕСА_1 , відповідачку впускає ОСОБА_3 до спірної квартири, чим чинить перешкоди у користуванні власністю, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулася за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо її вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою є обґрунтованими, доведеними та такими що підлягають задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 81, 141, 265, 268, 280-289 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - задовольнити .

Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про ідентифікаційний номер відсутні) не чинити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про ідентифікаційний номер відсутні) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) витрати по оплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.

За письмовою заявою відповідача, поданою до суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Учасники справи мають можливість отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, веб-адреса сторінки: http://sv.ki.court.gov.ua.

Суддя: Л.М. Шум