Номер провадження: 22-ц/813/5094/20
Номер справи місцевого суду: 500/1792/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2019 року, постановленого під головуванням судді Пащенко Т.П., повний текст рішення складений 13 грудня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення майна зазначеного в довідці від 09.10.2018 року, а саме: автомобільної мийки, розташованої у дворі по АДРЕСА_1 вартістю 45 000 грн., пристосованого залізничного вагончика 3000 грн.; апарату «Керхер» високого тиску 9 000 грн.; 100 літрового водонагрівача (бойлера) 2200 грн.; електрообігрівача 1,3 кв. на рамі з малими колесами 2200 грн., водостійкого пилососу 1000 грн.; апарату з автовідключення по електроенергії (лічильник) 350 грн.; водопідводу з 50 літровим баллоном 350 грн.; водолічильника з фільтром очистки 400 грн., всього на 63500 грн. та просив стягнути у відшкодування доходів, отриманих від цього майна грошові кошти у розмірі 19 300 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що у 2012 році у дворі по АДРЕСА_1 ним була побудована автомобільна мийка площею 25 кв.м., некапітального будівництва. З 13.03.2018 року ОСОБА_2 заволодів вказаною автомобільною мийкою, вартість якої складає 48 000 грн., разом із устаткуванням вартістю 15 500 грн. без відома позивача. Позивач згоду на укладання договору не надавав. В результаті користування автомобільною мийкою в період з 13.03.2018 року по 01.09.2018 року відповідач отримав дохід у розмірі 19 300 грн., який позивач просив стягнути на його користь.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про відсутність доказів того, що ОСОБА_3 самовільно займав та використовував автомойку не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 , представник ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду та фактично є намаганням апелянта дати іншу правову оцінку встановленим судом обставинам та доказам по справі.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 01.01.2017 року між ПП «БМУ №20» в особі ОСОБА_5 (орендодавець) та ПП « ОСОБА_6 » в особі ОСОБА_6 (орендар) укладений договір оренди майданчика із інфраструктурою по АДРЕСА_1 , площею 60 кв.м. Відповідно до умов договору орендар зобов`язався щомісячно вносити орендну плату у розмірі 680 грн. не пізніше 20 числа поточного року. Договір укладений строком на 1 рік.

На даному майданчику ОСОБА_1 облаштував тимчасову споруду «автомийка», яка використовувалася з метою здійснення підприємницької діяльності, надання послуг з миття автомобілів, що визнано учасниками справи.

Відповідно до довідки №10 від 21 червня 2019 року, споруда під мийку автомобілів є тимчасовою спорудою і підлягає розібранню. Дана споруда не є об`єктом основних засобів підприємства ПП «БМУ №20» та на його балансі не перебуває.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про повернення майна, неправомірно захопленого і відшкодовування доходів отриманих від цього майна, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 1212 ЦК України визначено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а саме, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно ч.1 ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Судом встановлено, що споруда під мийку автомобілів є тимчасовою спорудою та не підлягає реєстрації у Державному реєстрі.

Згідно повідомлення ПП «БМУ №20» від 25.09.2018 року №8 з 19.10.2018 року вказаний договір оренди розірваний у зв`язку із благоустроєм території.

Також з наданих пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом було з`ясовано, що ОСОБА_2 користувався мийкою в період з квітня по вересень 2018 року на підставі усної домовленості з попереднім орендарем мийки, який повідомив ОСОБА_6 , сина позивача ОСОБА_1 , про зміну орендаря мийки та ОСОБА_2 щомісяця сплачував ОСОБА_1 2700 грн. за оренду мийки, на підтвердження чого відповідачем були надані квитанції. Також ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_1 обіцяв укласти з ним договір оренди автомийки, але так його і не уклав, у зв`язку з чим він в жовтні 2018 року звільнив авмомийку.

Факт отримання грошових коштів у ОСОБА_2 в період з квітня по вересень 2018 року в рахунок оплати оренди автомийки ОСОБА_1 підтвердив.

ОСОБА_1 листом від 09.10.2018 року звернувся до ОСОБА_2 щодо неправомірних дій.

Згідно акту від 30.10.2018 року, складеного ОСОБА_1 (довіреною особою ОСОБА_6 ), свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на пропозицію ОСОБА_1 відкрити замки автомобільної мийки у комплекті із залізним контейнером ОСОБА_2 відмовив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 неодноразово звертався до Ізмаїльського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області та Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області із заявами про порушення його прав як власника нерухомого майна з листопада 2018 року.

Листами від 13.12.2018 року та від 27.12.2019 року Ізмаїльським відділом поліції Головного управління національної поліції в Одеській області повідомлено ОСОБА_1 , що під час перевірки не вбачається жодних ознак кримінально-караного діяння та не було отримано достатніх даних, які об`єктивно і достовірно свідчать про вчинення ОСОБА_2 будь-якого адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що доказів про те, що в період з квітня по жовтень 2018 року ОСОБА_2 самовільно займав та використовував автомийку матеріали справи не містять, також ОСОБА_1 не надав суду доказів щодо звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 до жовтня 2018 року, а отримання грошових коштів згідно наданих квитанцій підтверджує згоду ОСОБА_1 щодо користування автомийкою ОСОБА_2 .

Згідно довідки від 01.01.2018 року у ОСОБА_1 у власності приміщення і устаткування було: автомобільна мийка 25 кв.м. 45000 грн., 5 кв.м. пристосований залізний вагончик 3000 грн., всього 48 000 грн.; апарат «Керхер» високого тиску 9000 грн., 100 літровий водонагрівач (бойлер) 2200 грн., електрообігрівач 1,3 кв. на рамі з малими колесами 2200 грн., волостійкий пилосос 1000 грн., апарат з автовідключенням по електроенергії (лічильник) 350 грн., водопровід з 50-литровим балоном 350 грн., водолічильник з фільтром очистки 400 грн., всього 15 500 грн.

Щодо наданого позивачем до суду вироку Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.02.2015 року, справа №500/7832/14-к про наявність у ОСОБА_1 майна, судом вірно зазначено, що обставини, встановлені у вироку стосуються 2015 року та не підтверджують наявність майна в користуванні відповідача станом на 2019 рік.

На підставі викладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині повернення майна в натурі, в зв`язку з не наданням позивачем належних та достовірних доказів в обґрунтування його позовних вимог, а саме не доведеності знаходження цього майна у відповідача.

Також суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову в частині відшкодування доходів отриманих без правової підстави у розмірі 19300 грн., оскільки наданий орієнтовний розрахунок не підтверджує доказів точного доходу відповідача.

На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновкупро відмову у задоволені позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду про відсутність доказів того, що ОСОБА_3 самовільно займав та використовував автомойку не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи не вказують на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів позовних вимог та апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 червня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк