Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 761/17860/14-ц

провадження № 61-14439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Шато»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Шато» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Шато» про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він із березня 1960 року проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 . Пізніше у 1997 та 1999 роках у його родині народилися діти, які також проживали в цій квартирі.

Спірна квартира, а саме: кімната площею 15,3 кв.м, згідно рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих від 11 липня 1960 року була отримана його матір`ю яка 27 років пропрацювала на державному підприємстві «Завод Укркабель». Згодом на підставі спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету у 1989 році та у 1990 році до вказаної кімнати були приєднані ще дві кімнати, разом житлова площа склала 64,1 кв. м, а загальна площа 83, 2 кв. м.

Його мати неодноразово зверталась до керівництва заводу «Укркабель» щодо приватизації квартири, але їй пропонували укласти лише договір оренди квартири, а в приватизації відмовляли.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2007 року його із ОСОБА_4 позов до ВАТ «Завод Укркабель», ДП «Стандарт»,

ВТОВ «Город», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Шато» про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку недійсним в частині продажу спірної квартири було задоволено.

Однак на початку вересня 2013 року працівниками ТОВ «Шато» його з неповнолітніми дітьми було незаконно та самовільно, із застосуванням фізичної сили, виселено із вказаної квартири, в зв`язку з чим він звернувся до Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про злочин. Вважав, що незаконне виселення порушує його та його родини конституційне право на житло, а також має на меті зробити його родину безпритульними, оскільки іншого житла вони не мають.

Вважав такі дії відповідача порушенням житлових прав та просив суд вселити його із дітьми до квартири

АДРЕСА_1 та зобов`язати ТОВ «Шато» не чинити їм перешкод у користуванні житлом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року, ухваленим в складі судді Осаулова А. А., позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ході перегляду справи за нововиявленими обставинами встановив, що згідно з Актом обстеження технічного стану будинку, який затверджено розпорядженням представника Президента України від 28 червня 1994 року № 505, будинок АДРЕСА_2 визнано таким, що

не відповідає санітарним та технічним вимогам і є непридатним для мешкання.

За таких обставин у зв`язку з визнанням будинку непридатним для проживання суд вважав, що права позивачів на користування житлом припинились до укладання оспорюваних договорів.

ТОВ «Шато» є добросовісним набувачем майна, а тому відсутні підстави для вселення у спірну квартиру позивача та його дітей.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у кімнати площею

15,3 кв.м та 15,5 кв.м у квартирі

АДРЕСА_1 . Зобов`язано ТОВ «Шато» не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні кімнатами площею 15,3 кв. м та 15,5 кв. м у квартирі

АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, пославшись на положення статті 108 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) виходив з того, що виселення з житлового приміщення можливе лише за рішенням суду. Проте, будь-якого судового рішення про розірвання договору найму, виселення або визнання позивачів такими, що втратили право користування житловими кімнатами площею 15,3 і 15,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 відповідачем судам не надано. При цьому суд апеляційної інстанції спростував доводи відповідача про знаходження будинку у стані, не придатному для проживання.

Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності того, що родині ОСОБА_1 було передано у користування дві житлові кімнати площею 15,3 кв.м та 15,5 кв.м, а документів щодо правомірного зайняття іншої площі у вказаній квартирі позивачами не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ТОВ «Шато» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року, залишивши в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 04 квітня 2016 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не встановлено, а позивачами не надано доказів існування договору найму спірних житлових приміщень, тому посилання на відсутність рішення суду про розірвання договору найму, відповідно до вимог статті 108 ЖК УРСР, є помилковим.

Посилаючись на преюдиційність рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ДП «Стандарт», ВТОВ «Город», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ТОВ «Шато» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та вимоги частини четвертої статті 82 ЦПК України заявник вважав встановленим, що право користування позивачів квартирою припинилося у зв`язку з визнанням будинку непридатним для проживання до укладення оспорюваного договору - 28 червня 1994 року, а відповідно немає підстав для їх вселення.

Стверджує, що апеляційним судом не зазначено чи були і ким порушені права позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду. При цьому посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 26 грудня 2014 року у справі № 761/26740/14-ц, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що у 1994 році, тобто до того часу як товариство стало власником квартири, спірну квартиру визнано непридатною для проживання, а у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття права користування цією квартирою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 на початку вересня 2013 року самостійно звільнив кімнати у спірній квартирі, а його неповнолітні діти не зареєстровані та не проживали у ній вказує, що права позивачів не порушено.

Стверджує, що цивільним законодавством не перебачено правових підстав для зобов`язання власника нерухомого майна надавати таке майно для використання приватним особам в інших особистих цілях, зокрема, проживання без укладення відповідного договору, а вселення позивачів та зобов`язання товариство не чинити їм перешкод є прямими обмеженням ТОВ «Шато» на використання своєї власності.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення не встановив, чи існував предмет спору, тобто кімнати площею 15,3 кв.м. та 15,5 кв.м на час ухвалення рішення та на момент останньої інвентаризації.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 ,- адвокат

Пугасей І. С. подав відзив на касаційну скаргу, який не може бути враховано касаційним судом, оскільки всупереч вимог статті 395 ЦПК України представником позивача не надані докази надсилання копії відзиву іншим учасникам справи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу з Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням виконкому Шевченківської ради народних депутатів трудящих від 11 липня 1960 року № 367-Д ОСОБА_4 і ОСОБА_1 надана житлова площа - кімната площею 15,3 кв.м

у квартирі АДРЕСА_1 .

23 серпня 1990 року на підставі рішення профкому заводу «Укркабель» ОСОБА_4 на сім`ю з 4 осіб приєднано житлову кімнату площею

15,5 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 .

У квартирі проживали діти ОСОБА_1 : ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 25 вересня 1995 року, домоволодіння

АДРЕСА_2 зареєстровано за АТ «Завод Укркабель» на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради від 13 лютого 1989 року № 83.

Згідно з договором від 13 жовтня 1995 року № 1 АТ «Завод Укркабель» продав, а АТЗТ «Агрокомплекс «Омега» купило будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня

2007 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада

2007 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до АТ «Завод «Укркабель», ДП «Стандарт», ВТОВ «Город», третя особа:

ТОВ «Шато» про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку частково недійсним задоволено. Визнано недійсним договір № 1

від 13 жовтня 1995 року щодо купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 укладений між АТ «Завод Укркабель» та

АТЗТ «Агрокомплекс «Омега» в частині продажу квартири АДРЕСА_1.

26 липня 2000 року АТЗТ «Агрокомлекс «Омега» уклало договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_6 , за умовою якого останній набув право власності на 18,2/100 частини, та із ОСОБА_7 , який набув право власності на 12,5/100 частини квартири. 30 грудня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передали у власність ТОВ «Шато» належні їм частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня

2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва

від 20 грудня 2011 року, позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,

в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ДП «Стандарт», ВТОВ «Город», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ТОВ «Шато» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними залишено без задоволення.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2012 року скаргу ОСОБА_4 ,

ОСОБА_1 задоволено, а рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 19 жовтня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 20 грудня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ визнав недійсними з моменту укладання: договір купівлі-продажу

від 26 липня 2000 року 18,2/100 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між АТЗТ «Агрокомплекс «Омега», правонаступником якого є ДП «Стандарт», ВТОВ «Город» та ОСОБА_6 ; договір купівлі-продажу від 26 липня 2000 року 12,5/100 частини квартири

АДРЕСА_1 , укладений між АТЗТ «Агрокомплекс «Омега» та ОСОБА_7 ; договір купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року 37,58/100 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ТОВ «Шато».

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року заяву ТОВ «Шато» про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня

2012 року було задоволено, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2012 року скасовано; касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відхилено; рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2011 року залишено без змін.

Задовольняючи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив зокрема із того, що згідно Акта обстеження технічного стану будинку

АДРЕСА_4 з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання непридатним для мешкання, який затверджено розпорядженням представника Президента України

від 28 червня 1994 року № 505, встановлено, що будинок

АДРЕСА_2 не відповідає санітарним та технічним вимогам, що потребують жилі будинки, і є, непридатним для мешкання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року частково задоволено клопотання представника позивача, призначено будівельно-технічну експертизу з метою визначення стану будинку в якому розташована спірна кватира.

За результатами проведеного натурного обстеження та фото фіксації фасадів будинку АДРЕСА_2 експертом встановлено, що характерних ознак аварійного стану будівлі не зафіксовано, проте проведення натурного обстеження будинку та приміщень квартири АДРЕСА_1

не було забезпечено відповідачем, у зв`язку із чим надання висновку судової будівельно-технічної експертизи виявилось неможливим.

Представник ТОВ «Шато» в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що спірна квартира на теперішній час здана в оренду і відповідач не має доступу до неї.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції Кодексу, яка діяла на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам відповідає, а доводи, викладені в касаційний скарзі, висновків цього суду не спростовують.

Відповідно до вимог статті 108 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

Визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання провадиться у відповідності до вимог статті 7 ЖК УРСР та Положення «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року N 189

(далі - Положення).

Згідно з пунктами 3, 4, 8 Положення обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних

організацій за участю представників громадськості. На підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації. Виконавчий комітет відповідної місцевої ради народних депутатів розглядає подані комісією матеріали і приймає рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання.

Таким чином, відповідно до наведених положень ЖК УРСР переселення чи відселення громадян допускається у випадку визнання будинку таким, що перебуває в аварійному стані або у стані, непридатному для проживання людей.

Належною підставою віднесення будинку до такого, що перебуває в непридатному для проживання стані, може бути рішення виконавчого органу відповідної місцевої ради, прийняте за результатами обстеження стану будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що позивачі заселилися у житлові кімнати площею 15,3 кв.м та 15,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 на законних підставах. Судового рішення про розірвання договору найму, виселення або визнання позивачів такими, що втратили право користування вказаними кімнатами площею 15,3 і 15,5 кв.м відповідачем не надано, а тому колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку про те, що позивачами доведено їх право користування житловою площею в квартирі

АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що судовими рішеннями, зокрема, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей до ВАТ «Завод Укркабель», ДП «Стандарт», ВТОВ «Город», ТОВ «Шато» про визнання договору купівлі-продажу жилого будинку недійсним встановлено, що спірний будинок визнано непридатним для проживання, а позивачі на цій підставі визнані такими, що втратили право користування житлом, суд касаційної інстанції відхиляє, виходячи з наступного.

За приписами частини сьомої статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Ухвалюючи 17 квітня 2013 року рішення, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ фактично встановив, що Актом обстеження технічного стану будинків, який затверджено розпорядженням представника Президента України від 28 червня 1994 року № 505, встановлено, що спірний будинок не відповідає санітарним та технічним вимогам, що потребують житлові будинки і є непридатним для мешкання.

Даний акт складено у відповідності до вимог статті 7 ЖК УРСР та пункту 4 Положення, однак з урахуванням вимог пункту 8 вказаного Положення, підставою для визнання будинку непридатним для проживання та застосування положення статті 111 ЖК України, про що у своєму рішенні зазначає ВССУ, є рішення виконавчого комітету відповідної місцевої ради щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання, існування якого щодо будинку АДРЕСА_2 не встановлено.

Щодо доводів заявника про те, що задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції порушив його права, надані, зокрема, статтею 319 ЦК України, касаційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте заявником не враховано наступне.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, переважно спрямовані на переоцінку доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні цієї справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Шато» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович