Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 314/1253/16

провадження № 61-19784св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який обґрунтувало тим, що 15 березня 2011 року між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме: видало відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом, встановленим договором. Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у останньої станом на 30 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 32 204,23 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 7 839,38 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 20 417,86 грн, заборгованості за пенею та комісією - 1 937,26 грн, штрафу (фіксованої частини) - 500,00 грн, штрафу (процентної складової) - 1 509,73 грн.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд стягнути із відповідача на свою користь вищевказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

У липні 2016 року ОСОБА_2 , не погоджуючись із первісними позовними вимогами, звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, яку в подальшому уточнила та обґрунтовувала тим, що кредитний договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 березня 2011 року не укладала, анкету-заяву не підписувала, до січня 2014 року не мала жодних кредитних відносин із позивачем.

17 січня 2014 року вона звернулася до відділення позивача, розташованого по АДРЕСА_1 для отримання банківської кредитної послуги «Оплата частинами» для сплати за навчання в магістратурі Запорізького національного університету.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано оригінал кредитного договору від 15 березня 2011 року з підписом ОСОБА_1 , який за повідомленням Банку був загублений в архівах Банку, а з наданої копії договору практично неможливо встановити, що сторони досягли згоди за усіма його істотними умовами, то позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 15 березня 2011 року, як такий, що не підписаний ОСОБА_1 та суперечить вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2016 року вказані позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банком не доведено самого факту укладення кредитного договору від 15 березня 2011 року з відповідачем, відповідно до вимог статей 640, 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), отже, у задоволенні первісного позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи, що копія анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку від 15 березня 2011 року, довідка про Тарифи кредитної картки «Visa», довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості та виписки по рахунку містять істотні розбіжності, усунути які шляхом дослідження у судовому засіданні оригіналів документів, які складають кредитний договір від 15 березня 2011 року, не представляється можливим, суд першої інстанції визнав вказані документи неналежними та недопустимими доказами та не прийняв їх до уваги при вирішенні справи по суті.

Зважаючи на відсутність доказів факту укладення кредитного договору від 15 березня 2011 року з ОСОБА_1 , суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення зустрічного позову відповідача та визнання вказаного договору недійсним.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у цій справі скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалено в цій частині постанову наступного змісту: позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 березня 2011 року станом на 30 грудня 2015 року у розмірі 30 194,50 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 7 839,38 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 20 417,86 грн; пені та комісії у розмірі 1 937,26 грн. В іншій частині позовних вимог Банку відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 714,38 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов Банку, суд апеляційної інстанції, посилаючись також на Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надані позивачем виписки з карткових рахунків ОСОБА_1 не є належними доказами надання Банком кредитних коштів відповідачу, отримання і використання таких коштів відповідачем, не надав таким доказами належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Так, виписка по кожній кредитній картці/рахунку відображає здійснення відповідачем певних операцій по цій картці і таких карток у особи може бути декілька, але загальна заборгованість за укладеним кредитним договором буде відображатися у розрахунку заборгованості.

З виписки вбачається, яким чином відповідач користувалася всіма виданими їй Банком кредитними картками.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось також те, що умови кредитного договору від 15 березня 2011 року виконувались обома сторонами, зокрема Банк здійснював овердрафтове обслуговування відповідача, а остання поповнювала свій картковий рахунок, чим зменшувала дебетове сальдо (залишок) на рахунку (тобто вчиняла дії, направлені на погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами).

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона не укладала кредитний договір, анкету -заяву не підписувала, є, на думку апеляційного суду, безпідставними, оскільки на час вирішення цього спору, вона не простувала належними доказами свій підпис на анкеті-заяві від 15 березня 2011 року.

Доводи відповідача зводяться до позиції не отримання кредитних ресурсів, однак це спростовується детальним розрахунком Банку, з якого випливає факт отримання кредиту та його часткового погашення відповідачем.

Оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, апеляційний суд відмовив позивачу в задоволенні вимог в частині стягнення штрафу (фіксованої частини) в сумі 500,00 грн та штрафу (процентної складової) в сумі 1 509,73 грн, стягнувши лише заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом та за пенею і комісією.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржувалось, тому колегією суддів апеляційного суду не переглядалось.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2018 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник вказує, що:

? вона не змогла взяти участь у слуханні справи 30 січня 2018 року через поважну причину, проте суд апеляційної інстанції, грубо порушуючи її права, розглянув справу за її відсутності, попри її клопотання та вимоги Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);

? із наданої Банком нібито копії кредитного договору від 15 березня 2011 року (у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в банку, датованої 15 березня 2011 року), яку Банк вважає кредитним договором, неможливо достовірно з`ясувати усі основні умови договору та іншу інформацію, очевидно внесену вручну;

? жодної відмітки щодо певного обраного продукту в наданій Банком ксерокопії анкети-заяви немає, тобто волевиявлення контрагента Банка встановити неможливо, як і сам вид кредитного продукту, і відповідно умови кредитування (суму кредиту, строк надання, процентну ставку та інші обов`язкові умови договору);

? заперечує укладання з Банком будь-якого кредитного договору 15 березня 2011 року, оскільки у своїх запереченнях, поясненнях, зустрічній позовній заяві вказувала, що лише 17 січня 2014 року зверталася до відділення Банку для кредиту, проте 15 березня 2011 року жодного кредиту не оформляла, анкети у той час не підписувала, а кредитний договір від 17 січня 2014 року не є предметом розгляду цієї справи;

? надані Банком на вимогу апеляційного суду відомості щодо руху коштів стосуються принаймні чотирьох окремих кредитних розрахункових карток, які мають свої відповідні договори та не відносяться до предмету розгляду справи, відомості щодо руху коштів взагалі не стосуються ОСОБА_1 ;

? Банк не надав жодного документу кредитної справи на вимогу суду, посилаючись на повну втрату документів, не вжив жодних заходів для встановлення у судовому порядку юридичного факту укладання кредитного договору, на який він посилається;

? за відсутності належних і допустимих доказів з боку позивача, які підтверджують нараховані Банком у якості нібито її заборгованості суми, задоволення заявлених позовних вимог у теперішньому їх стані не є можливим. Якщо оскаржуване судове рішення не буде скасовано, буде мати місце порушення як вимог ЦПК України, так і міжнародних нормативних актів (пункту 1 статті 6 щодо права на справедливий судовий розгляд та статті 14 щодо заборони дискримінації Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року);

? апеляційний суд не навів жодних заперечень проти викладених нею обставин безпідставності заявлених позовних вимог.

Станом на дату розгляду справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 квітня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Білоконь О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 11 травня 2018 року про надання строку для усунення недоліків) заяву ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у сумі 2 756,00 грн до ухвалення судового рішення у справі, відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргоюцій у справі, витребувано матеріали справи із Вільнянського районного суду Запорізької області та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року провадження № 61-19784св18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог до апеляційного суду не оскаржувалось, колегією суддів апеляційного суду не переглядалось, тому суд касаційної інстанції справу в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 не переглядає.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку. У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які їй були надані у письмовій формі. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з наданим позивачем до суду розрахунком у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 станом на 30 грудня 2015 року має заборгованість на загальну суму 32 204,23 грн, яка складається з наступного: 7 839,38 грн - заборгованість за кредитом; 20 417,86 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 937,26 грн - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 509,73 грн - штраф (процентна складова).

На підтвердження факту укладання кредитного договору Банком надано до суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку від 15 березня 2011 року, довідку про Тарифи кредитної картки «Visa», довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

Також позивачем на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів надано виписки з карткових рахунків ОСОБА_1 , копія паспорта відповідача, завірена нею 22 жовтня 2013 року, фото клієнта з отриманим продуктом.

Суд першої інстанції за клопотанням представника відповідача ухвалою від 21 квітня 2016 року витребував у ПАТ КБ «ПриватБанк» оригінал анкети-заяви позичальника ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку та усіх документів і заяв за її підписом, що надавалися позичальником при укладанні та виконанні цього кредитного договору. За повідомленням Банку від 16 червня 2016 року надати оригінали вказаних документів він не має можливості, оскільки кредитний договір від 15 березня 2011 року загублений в архівах Банку.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції встановив, що на підставі кредитного договору Банком видавалися відповідачу платіжні кредитні картки: 16 травня 2012 року - № НОМЕР_1 із терміном дії 11/15; 30 травня 2013 року - № НОМЕР_2 із терміном дії 09/16; 20 вересня 2013 року - № НОМЕР_3 із терміном дії 07/17; 22 жовтня 2013 року - № НОМЕР_4 із терміном дії 07/17; 22 жовтня 2013 року - № НОМЕР_5 із терміном дії 10/15, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк», а також роздруківками із датами видачі карток та фотографіями ОСОБА_2

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

ЦПК України встановлює вимоги до доказів - даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Докази мають бути, в тому числі, належними та допустимими (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції, статті 77, 78 ЦПК України станом на дату ухвалення оскаржуваної постанови).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України (частини перша, друга та четверта статті 60 ЦПК України 2004 року) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем на підтвердження укладення з ОСОБА_1 кредитного договору від 15 березня 2011 року надано до суду лише копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», що містить графу з її підписом, оригінал якої не надано, оскільки згідно з повідомленням Банку був загублений в архівах Банку, довідку про Тарифи кредитної картки «Visa», не підписану відповідачем, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, не підписану відповідачем, довідку про видачу ОСОБА_1 п`яти кредитних карток, не підписану відповідачем, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що не підписані відповідачем, а також виписки з карткових рахунків ОСОБА_1 , її фото та копію паспорту.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції станом на 15 березня 2011 року - дату анкети-заяви) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Отже, з урахуванням встановлених ЦПК України вимог до належних та допустимих доказів і наданих Банком документів на підтвердження своїх позовних вимог, немає підстав стверджувати, що між позивачем та ОСОБА_1 15 березня 2011 року був укладений кредитний договір на умовах, про які зазначає Банк.

Окрім цього, при оформленні Банком анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно враховувати наступне.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції станом на 15 березня 2011 року - дату анкети-заяви) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У наданій позивачем копії анкети-заяви позичальника від 15 березня 2011 року ні сума кредиту, ні процентна ставка не зазначені.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом, пені, комісії, а також штрафи (фіксовану частину та процентну складову).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 березня 2011 року станом на 30 грудня 2015 року, посилався на Тарифи кредитної картки «Visa» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, а також те, що вказані документи на момент її підписання взагалі містили умови щодо отримання кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, інших нарахувань, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

До правовідносин сторін неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим Банком.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами наданий Банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав та матеріали справи не містять, а надані Банком Тарифи кредитної картки «Visa» відповідачем також не підписані.

Отже, колегія суддів вважає, що Тарифи кредитної картки «Visa» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину анкети-заяви позичальника від 15 березня 2011 року, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Таким чином, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору 15 березня 2011 року чи погодження його істотних умов, необґрунтованим є нарахування позивачем заборгованості за кредитом у розмірі 7 839,38 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 20 417,86 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 937,26 грн, штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн та штрафу (процентної складової) у розмірі 1 509,73 грн.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості, суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, дослідивши наявні у справі докази і надавши їх належну оцінку, правильно відмовив у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» через недоведеність позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що у наданій Банком копії анкети-заяви відсутні будь-які дані про те, що сторони погодили всі суттєві умови кредитного договору, зокрема, вид платіжної картки, який ОСОБА_1 бажає отримати, розмір кредитного ліміту на картці на момент її видачі відповідачу, а також те, що відповідач отримала платіжну картку та їй були реально передані кредитні кошти. Не містять таких відомостей ні довідка про Тарифи кредитної картки «Visa», ні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». Умови і Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на частину укладеного з відповідачем кредитного договору, самим відповідачем не підписані, а у відповідній заяві відсутні умови, які б їх дозволяли достовірно ідентифікувати ці «Умови» як додаток до договору, укладеного з відповідачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходив з того, що з наданих Банком виписок вбачається, що відповідач користувалась кредитними картками, позивач здійснював овердрафтове обслуговування відповідача, а остання поповнювала свій картковий рахунок, чим зменшувала дебетове сальдо (залишок) на рахунку (тобто вчиняла дії, направлені на погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами), з детального розрахунку Банку випливає факт отримання кредиту та його часткового погашення відповідачем.

Колегія суддів із зазначеним не погоджується, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору 15 березня 2011 року чи погодження його істотних умов, наявність суперечностей у наданих Банком виписках, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, відсутність підтвердження встановленого відповідачу ліміту в розмірі 4 000,00 грн, 4 400,00 грн чи 7 839,38 грн.

Відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України (статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року), рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 2 756,00 грн за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, з ОСОБА_1 мала б сплатити на користь держави судовий збір за перегляд справи в суді касаційної інстанції в сумі 2 756,00 грн.

Разом з тим, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, задоволення касаційної скарги відповідача та залишення в силі рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути зазначену суму з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року в цій частині залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» до Державного бюджету України 2 756,00 грн судового збору за подання та розгляд касаційної скарги на наступні реквізити: отримувач коштів - УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 38004897; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача (стандарт IBAN) - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102, «Судовий збір (Верховний Суд, 055)»; символ звітності банку - 207 (або за іншими актуальними реквізитами для сплати судового збору на офіційному сайті суду касаційної інстанції).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко