Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 199/8059/16

провадження № 61-1539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д. М., про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання недійсним договору факторингу, витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що 03 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 40 000,00 дол. США на умовах платності та повернення.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 03 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого остання зобов`язалась солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором.

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 03 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір № 0/0/3, який зареєстрований в реєстрі під № 9308, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю - АКІБ «УкрСиббанк» належне їй на праві власності майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

11 червня 2012 року на підставі договору факторингу № 4 ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року № 0 ТОВ «Кей-Колект».

При цьому, ще до укладення договору факторингу, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за зазначеним кредитним договором станом на 01 серпня 2011 року у розмірі 353 448,16 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 299 027,05 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 45 287,10 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 4 708,16 грн та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4 425,85 грн.

Позивачі зазначали, що відповідно до умов пункту 1.6 договору іпотеки № 0/0/3 предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця.

Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», та з інших, передбачених законодавством України підстав.

У пункті 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Договором іпотеки від 03 жовтня 2007 року не передбачено можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Всупереч погодженим умовам договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року, 25 квітня 2016 року TOB «Кей-Колект» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д. М. із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29479074 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У позові зазначено, що такими діями TOB «Кей-Колект» порушило права ОСОБА_2 , як власника квартири АДРЕСА_1 .

Також позивачі зазначали, що за договором факторингу від 11 червня 2012 року № 4, ПАТ «Укрсиббанк» передав право вимоги, обсяг якого визначений у додатку 1 до цього договору, TOB «Кей-Колект», яке вправі було надавати фінансові послуги з факторингу. Однак, як вбачається з даних списку небанківських фінансових установ, національного оператору поштового зв`язку (з переліком валютних операцій), які отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, TOB «Кей-Колект» не включено до зазначеного списку.

З огляду на відсутність у TOB «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, а також те, що позичальник за договором кредиту є фізичною особою, а не суб`єктом господарювання, позивачі вважали, що банк не вправі був укладати спірний договір в частині передачі прав вимоги до позивача за валютними кредитними договорами, а про передачу саме таких вимог за валютними договорами, укладеними між банком та позивачем, йдеться у повідомленнях-вимогах TOB «Кей-Колект» позивачу про погашення заборгованості.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним укладений 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року. Скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1 та запис про право власності на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д. М. від 25 квітня 2016 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, дійшов висновку, що договір факторингу в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_2 за укладеним в іноземній валюті кредитним договором від 03 жовтня 2007 року не відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення позовних вимог іпотекодержателя, прийнято всупереч вимогам пункту 1 частини першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року апеляційні скарги ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним договору факторингу. В цій частині в задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що при укладенні договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми і змісту укладання договору факторингу, а також не було порушено положень статті 1077 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). При цьому позивачами не надано жодного доказу того, що договір факторингу, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» порушує їх права або інтереси.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У січні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині визнання договору факторингу недійсним та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати договір факторингу від 11 червня 2012 року № 4, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_2 недійсним, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою апеляційного суду залишилась та обставина, що у ТОВ «Кей-Колект» відсутня генеральна ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій. Отже, ТОВ «Кей-Колект» не має права виступати фактором за договором факторингу та набувати права вимоги за валютними кредитними операціями, а тому вимагати від позивача виконання існуючих зобов`язань за кредитними договорами, укладеними в іноземній валюті.

Крім того, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що укладення оспорюваного договору факторингу суперечить вимогам підпункту 1.2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231. Пунктом 1 Розпорядження (у редакції, чинній на момент укладення договорів факторингу) передбачено, зокрема, віднесення до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Разом із касаційною скаргою заявник подала клопотання про зупинення дії рішення від 07 грудня 2017 року на строк розгляду касаційної скарги.

Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 січня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 передано на розгляд судді-доповідачу Карпенко С. В.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 -ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2018 року; витребувано матеріали справи № 199/8059/16 із суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву; в задоволенні клопотання про зупинення дії рішення відмовлено.

20 березня 2019 року матеріали справи № 199/8059/16 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу та матеріали справи № 199/8059/16 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки його винесено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що 03 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позивачці кредит в розмірі 40 000,00 дол. США на умовах платності та повернення.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого остання зобов`язалась солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором.

Також з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 03 жовтня 2007 року № 0/0/3, який зареєстрований в реєстрі під № 9308, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю - АКІБ «Укрсиббанк» належне їй на праві власності майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року № 0, яка станом на 01 серпня 2011 року складалась із: заборгованості за кредитом в розмірі 299 027,05 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом - 45 287,10 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 708,16 грн та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 4 425,85 грн, а всього - 353 448,16 грн.

11 червня 2012 року на підставі договору факторингу № 4 ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 ТОВ «Кей-Колект».

25 квітня 2016 року TOB «Кей-Колект» звернулось до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д. М. із заявою з реєстраційним номером: 14381886 про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29479074 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не заборонено законодавством стягнення боргу і у валюті зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 08 лютого 2010 року № 49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору факторингу та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірний договір укладено сторонами договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору.

Доводи касаційної скарги про те, що до ТОВ «Кей-Колект» не може мати право вимоги за спірним договором, оскільки останнє не є фінансовою установою та немає ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції установив, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи та додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи із зазначенням видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу.

Укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

Таким чином, відсутність у ТОВ «Кей-Колект» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог, заявлених у позові, адже вказана ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Посилання в касаційній скарзі на те, що укладення оспорюваного договору факторингу суперечить вимогам підпункту 1.2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 є необґрунтованими, оскільки положення зазначеного підзаконного акта суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які, в силу вимог статті 4 ЦК України, мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

Крім цього, розпорядженням від 06 лютого 2014 року № 352 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відмінила дію пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 про те, що договори факторингу можуть укладатися щодо уступки права вимоги виключно до боржників - суб`єктів господарювання.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення а рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак Г. І. Усик