Ухвала

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 214/728/17

провадження № 61-8283ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Прокуратура Дніпропетровської області, керівник Криворізької місцевої прокуратури № 3 Кондратов Володимир Гарійович, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, начальник Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Романов Віталій Адольфович, Державна казначейська служби України,

треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року у складі судді Ткаченка А. В., постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до держави України в особі Прокуратури Дніпропетровської області, керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 Кондратова В. Г., Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, начальника Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Романова В. А., Державної казначейської служби України, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання протиправними дії правоохоронців щодо спроби вручити їй повістку чи інший документ, встановлення факту порушення її прав людини, встановлення факту порушення права на приватність та захист прав недоторканості.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 07 грудня 2016 року в двері її квартири о 13 год 30 хв подзвонили . Вона відчинила та побачила ОСОБА_2 , з яким бачилась один раз за два тижні до цього. Поруч із ним був невідомий їй чоловік, який фіксував спробу проникнути оперативника у цивільному в її квартиру. Дозвіл на зйомку її в закритому приміщенні вона не давала, дозвіл на проникнення в її будинок також не давала.

Тому позивач зазначала, що діями працівників поліції порушені її права людини, а саме презумпція невинуватості та право не давати свідчення проти себе, право особи на приватність, право на недоторканість.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, закрито провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року відмовлено.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про винесення додаткової ухвали про направлення за встановленою юрисдикцією справи залишено без задоволення. Роз`яснено ОСОБА_1 її право на звернення до Саксаганського районногосуду м. Кривого Рогу із заявою про направлення справи відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України.

23 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року, постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 23 травня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року (відмова у передачі справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи)

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Таким чином, пункт 3 частини першої статті 389 ЦПК України не передбачає оскарження у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанцій про відмову у передачі справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи (відмова у передачі справи на розгляд іншого суду).

При цьому заявник помилково ототожнює такі судові рішення як «ухвала про відмову у передачі справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи» та «додаткове рішення суду». Випадки, у яких суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення, визначенні статтею 270 ЦПК України. Вказана норма не передбачає ухвалення судом додаткового рішення у разі закриття судом провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та необхідності направити справу до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Щодо оскарження ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року та постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку;

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Адміністративною справою у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

У статті 4 КАС України наведено визначення таких понять: суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій (оперативно-службової діяльності), крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції та який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011).

Разом з цим, пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Аналіз положень КПК України, зокрема глави 26, дає підстави вважати, що цим Кодексом передбачено можливість оскарження лише рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні (за виключенням пункту 1 частини першої статті 303 цього Кодексу).

У цій справі судами не встановлено, що посадові особи правоохоронних органів вчиняли дії щодо позивача в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що спори про визнання протиправними дій посадових осіб правоохоронних органів, вчиненими поза межами кримінального провадження (за виключенням пункту 1 частини першої статті 303 КПК України) підлягають розгляду відповідно до правил КАС України судами адміністративної юрисдикції як такі, що є публічно-правовими за своєю правовою природою.

Подібний за змістом висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 815/3591/17 (провадження № 11-1150апп18).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, належним чином визначив характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, унаслідок чого дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року (відмова у роз`ясненні судового рішення)

Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Зі змісту статті 271 ЦПК України вбачається, що підставою для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання. Роз`яснення рішення - це більш повний, чіткий, ясний, зрозумілий виклад рішення, як правило його резолютивної частини, розуміння та сприйняття яких викликає труднощі.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про роз`яснення постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, ОСОБА_1 просила роз`яснити порядок подання до Дніпровського апеляційного суду заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

За змістом частиною четвертою статті 277 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Враховуючи те, що постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишено без змін ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року, якою закрито провадження у справі, тому суд апеляційної інстанції не ухвалював нового судового рішення по суті вирішення спору.

За таких обставин суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права вирішувати питання про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовив у роз`ясненні порядку подання до Дніпровського апеляційного суду заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є безпідставними та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником законодавства України.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктами 1, 5 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 грудня 2019 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі прокуратури Дніпропетровської області, керівника Криворізької місцевої прокуратури № 3 Кондратова Володимира Гарійовича, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, начальника Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Романова Віталія Адольфовича, Державної казначейської служби України, треті особи: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання протиправними дії правоохоронців по спробі їй вручити повістку чи інший документ, встановлення факту порушення її прав людини, встановлення факту порушення права на приватність та захист прав недоторканостівідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик