Справа №295/3055/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Зубрицькій Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 08.01.2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір на виготовлення вікон, за умовами якого ОСОБА_2 , діючи як фізична особа підприємець, зобов`язався виготовити та передати зазначену продукцію у власність позивача.

Позивач зауважує, що при обговоренні умов договору з боку відповідача вчинювався тиск та зазначалось про надання знижок. Погодившись на пропозицію, позивачем сплачено 5500,00 грн., які визначені згідно положень договору як завдаток. Відповідно до умов договору повна вартість металопластикових вікон складає 20 710,00 грн.

В подальшому, ознайомившись із вартістю аналогічної продукції інших виробників, позивачем встановлено значне завищення ціни за умовами укладеного договору.

Повідомленням від 15.01.2020 року позивач сповістив фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору.

Листом від 16.01.2020 року відповідач відмовився повертати передані кошти, з посиланням на відсутність права замовника на розірвання договору.

Позивач вказує на те, що положення ст. 873 ЦК України, які визначають порядок визначення вартості робіт за договором підряду, вказують на можливість внесення лише авансу в рахунок вартості продукції. Зазначення у договорі від 08.01.2020 року пункту про внесення завдатку не відповідає наведеним вимогам.

Оскільки відповідно до ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті, а умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними, позивач з одночасним посиланням на положення ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», що вказують на право споживача на розірвання договору в разі реалізації продукції поза торгівельним або офісним приміщенням та відповідний обов`язок продавця протягом 30 днів повернути сплачені гроші, просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь 5500,00 грн., відшкодувати судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Додала, що на час розгляду справи відповідач наполягає на сплаті повної вартості вікон, визначений умовами договору.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення по справі у відсутності відповідача, що відповідає положенню ст. 280 ЦПК України.

Судом встановлено наступні обставини.

Між позивачем та відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , 08.01.2020 року укладено договір, згідно якого замовник ОСОБА_1 доручив виконавцю організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця.

Сторони визначили суму завдатку - 5500,00 грн., вартість виробів на рівні 20710,00 грн.

Чеком про безготівковий перерахунок підтверджено сплата 5000,00 грн., крім того, угодою про завдаток від 08.01.2020 року сторони засвідчили отримання виконавцем 500,00 грн.

Листом-повідомленням від 15.01.2020 року ОСОБА_1 сповістив фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, заявив вимогу про повернення сплачених коштів.

Відповіддю на заяву позивачу відмовлено у розірванні договору із посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 172, якою затверджено перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню).

Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII врегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до визначень, наведених у ст. 1 Закону України № 1023-XII, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями, слід вважати договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України № 1023-XII у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

У відповідності до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Вирішуючи питання про можливість застосування положень ст.12 Закону України № 1023-XII на підтвердження доводів позивача про фактичне розірвання договору та необхідність повернення сплачених коштів, суд виходить з вищевказаних критеріїв цивільного законодавства, оцінює співвідношення інтересів сторін у вигляді виниклих сподівань та очікувань позивача та пов`язаними із цим засобами впливу на досягнення відповідних цілей з одного боку із інтересами відповідача як продавця, діяльність якого пов`язується із залученням коштів для придбання (виготовлення продукції), її доставці, з іншого.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Укладення договору між позивачем як споживачем та відповідачем - продавцем, саме поза межами торгівельного приміщення підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема квитанцією про перерахування коштів шляхом безготівкового переказу.

Суд приймає до уваги, що поставка продукції, яка у кінцевому результаті є річчю (вікна), оскільки згідно умов договору не передбачалось їх улаштування, відбувається після одержання споживачем документа на їх продаж. Дана обставина унеможливлює належного усвідомлення та сприйняття особою-споживачем усіх властивостей продукції, її якості, порівняльної ціни за відповідними характеристиками.

Є необхідним звернути увагу, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України № 1023-XII споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".

З огляду на викладене, суд вважає необхідним застосувати положення ст. 12 Закону України № 1023-XII як спеціальної норми, скерованої на захист прав споживачів в умовах обмеженої інформації про якість продукції.

Вказане нормативне застосування слід здійснювати одночасно із врахуванням положень ст.ст. 865-867 ЦК України, які надають визначення побутового підряду, встановлюють гарантії сторін.

Згідно зі ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір побутового підряду є публічним договором.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними.

У дослідженому судом договорі від 08.01.2019 року пунктом 7.6 визначено, що договір не підлягає розірванню згідно з додатком № 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року № 172.

Суд приходить до висновку, що вказану частину договору про неможливість його розірвання слід вважати нікчемною, оскільки недійсність такої вказівки прямо визначена законом.

Не можливість розірвання договору в такому випадку не відповідає вищевказаним вимогам законодавства, а також порушує баланс інтересів споживача та продавця.

Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України № 1023-XII у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору.

Відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин про початок виготовлення продукції, обсяг виконаної роботи, фактично витрачених коштів

Оскільки позивач використав право на розірвання договору шляхом відповідного повідомлення, надісланого продавцю протягом 14 днів з часу укладення договору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача сплачені 5500,00 грн. на користь позивача.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ч.1 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 141, 258-289 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , суму сплачених на виконання договору коштів 5500 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: Д.М.Лєдньов