Провадження № 22-ц/801/1020/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 рокуСправа № 127/32997/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя - доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року, постановлене у складі судді Воробйова В.В., в залі суду,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою апеляційного суду Вінницької області від 18.01.2018 року у справі №127/1535/17 ОСОБА_2 визнано нелегітимно обраним головою правління за рішенням загальних зборів членів кредитної спілки «Злагода» від 06.05.2016 року та припинено його повноваження, однак всупереч вказаному відповідач продовжував протиправно видавати себе за керівника і 12.08.2018 року незаконно видав довіреність для представлення інтересів спілки ОСОБА_3 та адвокату Бабошину А.С.

Також позивачем зазначено, що відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про кредитні спілки», належних органів управління спілкою сформовано не було, тому після ухвалення зазначеної постанови суду призначити голову правління не було кому. Отже, видаючи довіреність, відповідач діяв протиправно, незаконно використав печатку і службове становище та припустився підроблення документа. ОСОБА_2 самоправно захоплено посаду голови правління, усунуто всіх членів спілки від виборів органів управління, що видає допущене порушення, дії відповідача не мають законних підстав, чим порушені права позивача, як члена спілки і стягувача, що вимагає судового захисту.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив:

1. витребувати з архіву Вінницького міського суду Вінницької області справу № 127/1535/17 для переконання в нелегітимності ОСОБА_2 та відсутності всіх органів управління спілкою, що видає її некерованість;

2. визнати відсутність спостережної ради, тільки рішенням якої призначається голова правління спілки, що унеможливило ОСОБА_2 видавати себе за керівника;

3. видану 12.08.2018 року ОСОБА_2 довіреність визнати незаконною, недійсною і підробленою;

4. визнати, що у період з 06.05.2016 року і по день винесення постанови апеляційного суду від 18.01.2018 року ОСОБА_2 не спромігся сформувати органів управління спілкою, чим створив перешкоду в її діяльності, зокрема з розрахування заборгованості перед позивачем;

5. відповідачу покласти обов`язок надати документальні докази щодо:

- місцезнаходження кредитної спілки «Злагода», яку представляє;

- оплати за оренду офісного приміщення;

- законності використання чужої адреси по

АДРЕСА_1 . витребувати від відповідача договір доручення, про який зазначено в довіреності, тим більш, що послуги адвоката не є благодійністю;

7. витребувати від відповідача інформацію про обсяг фактично виконаної роботи за вказаною довіреністю, спосіб і розмір оплати за отримані адвокатські послуги, оскільки приховується від членів спілки;

8. покласти на відповідача обов`язок здати до поліції печатку спілки, про що опублікувати належного змісту об`яву в газеті «Вінниччина»;

9. визнати незаконним займання посади голови правління ОСОБА_2 до і після постанови апеляційного суду від 18.01.2018 року;

10. згідно ст. 262 ЦПК України постановити окрему ухвалу з направленням до прокуратури для притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за незаконне використання печатки, завідомо підробленої довіреності та зловживання посадою, у тому числі щодо ухилення від повернення заборгованих коштів;

11. стягнути з відповідача борг перед позивачем і стягувачем в розмірі 705949,52 грн., оскільки своєю бездіяльністю і паразитністю на посаді голови правління довів спілку до фактичної неплатоспроможності.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням заявлених вимог позов пред`явлено до неналежного відповідача, а також у ряді вимог позивачем не конкретизовано в чому полягає порушення його прав та законних інтересів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції належним чином не встановив усі обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права і помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що призвело до неправильного вирішення спору.

З підстав викладених у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач є членом кредитної спілки «Злагода».

12.08.2018 року Пекарчук М.М., діючи в інтересах КС «Злагода», для виконання договору доручення, попередньо укладеного в усній формі, уповноважив адвоката Бабошина А.С. та ОСОБА_3 представляти інтереси КС «Злагода» в усіх судових та правоохоронних установах та органах, що підтверджується довіреністю. Довіреність була видана строком на один рік та дійсна до 12.08.2019 року (а.с. 2).

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 не мав законних підстав на видачу такого доручення чим порушив права позивача як члена кредитної спілки та стягувача у виконавчому провадженні.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Крім того, за вимогами ЦПК України належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням статті 51 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом.

Оскаржуючи договір доручення укладений між ОСОБА_2 як керівником Кредитної спілки «Злагода», з однієї сторони та довіреними особами - адвокатом Бабошиним А.С., ОСОБА_3 з іншої, ОСОБА_1 не зазначає, які наслідки спричинив цей договір та не просить застосувати наслідки недійсності правочину.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Звертається увага на те, що позивачем не конкретизовано, яким чином видача ОСОБА_2 довіреності, порушує його права чи законні інтереси та які наслідки цього правочину.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження фактів недійсності і підроблення довіреності, хоча сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Отже, позовна вимога про визнання довіреності недійсною є недоведеною та задоволенню не підлягає.

Крім цього, позовна заява містить вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача борг в розмірі 705949,52 грн.

Як видно із змісту листа Центрального відділу ДВС міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 19.08.2019 року, станом на 02.05.2019 року в складі зведеного виконавчого провадження №49999202 перебуває 379 виконавчих проваджень на загальну суму стягнення 34055058,83 грн., в тому числі і п`ять виконавчих листів, виданих Вінницьким міським судом про стягнення заборгованості з КС «Злагода», за якими ОСОБА_1 є стягувачем, на загальну суму 705949,52 грн.

Отже, вказаним вище листом підтверджено, що в кредитній спілці «Злагода» виник борг перед позивачем на загальну суму 705949,52 грн., тобто боржником є кредитна спілка, а не її керівник, чи то фізична особа ОСОБА_2 .

Крім цього, судом встановлено, що позивач фактично не погоджується із не виконанням судових рішень, які набрали законної сили про стягнення боргу із Кредитної спілки «Злагода» на його користь.

В свою чергу питання пов`язанні з виконанням судових рішень вирішуються у спосіб передбачений положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та розділу VI Цивильного процессуального кодексу України, а не шляхом пред`явлення нового позову.

При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позов виключно до ОСОБА_2 , як фізичної особи, а не як до представника юридичної особи - керівника кредитної спілки «Злагода», відповідно керівник кредитної спілки «Злагода» в особі Пекарчука М.М., не є стороною у справі, зокрема відповідачем, тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Щодо ряду вимог позовної заяви ОСОБА_1 , то фактично вони не є позовними вимогами, а є лише вимогами про витребування доказів судом, заявлених з порушенням правил встановлених ЦПК України щодо оформлення клопотання, зокрема ст.ст. 84, 182, 183 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 4 ст. 83 ЦПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З даного приводу суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_1 не повідомляв письмово суд про необхідність надання зазначених вище доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, та про об`єктивні причини неможливості їх подання. Також, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення ним всіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання вказаних у клопотанні доказів, зокрема, щодо звернення до відповідача та його відмови у наданні таких доказів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних та розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, не заслуговують на увагу.

Так, частинами 1 та 2 ст. 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Позовна заява ОСОБА_1 не містить ціни позову, а не майнові вимоги заявлені позивачем можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, положення ч. 4 статті 274 ЦПК України не містять заборони щодо розгляду цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження, а тому доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції порядку розгляду цієї справи, є безпідставними.

Крім цього, судом апеляційної інстанції розгляд справи призначався в судовому зсіданні з викликом сторін, однак під час апеляційного перегляду справи, позивачем не було зазначено та надано жодних доказів, котрі б свідчили про обгрунтованість заявлених позовних вимог.

За змістом положень Цивільного процесуального закону не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, відповідно до закону, тому судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

С.К. Медвецький