Номер провадження 2/225/402/2020
Єдиний унікальний номер судової справи225/860/20
"23" червня 2020 р. м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі :
головуючого судді Скиба М.М.,
секретаря судового засідання Савченко О.О.,
представника позивача ОСОБА_1
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Торецька в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок,
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок. В обґрунтування позову зазначає, що 20.08.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира розташована на земельній ділянці площею 0,0560 га, яка була надана у власність ОСОБА_3 згідно Державного акту серії IV- НОМЕР_1 002890 на підставі рішення виконкому Дзержинської міської ради народних депутатів від 19.12.1997 року. Під час укладання договору дарування ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру та земельну ділянку, розташовані в АДРЕСА_1 . При укладанні договору дарування не було належним чином оформлено перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташована прийнята нею у дар квартира. Право власності на земельну ділянку до теперішнього часу закріплено за ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії IV-ДН №002890 від 20.12.1997 року. Відповідно до вказаного державного акту вказана земельна ділянка має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Позивач вважає, що оскільки при складанні договору дарування квартири не було зазначено відомостей про відчуження земельної ділянки, окремий договір про відчуження земельної ділянки не укладався, то вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки.
Позивач зазначає, що оскільки вона набула право власності на жилий будинок, їй переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Ухвалою суду від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи.
Представник позивача підтримав заявлені вимоги.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлена шляхом надіслання судових повісток, розміщення оголошення на веб-сайті Дзержинського міського суду Донецької області, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири, укладеного в місті Дзержинську Донецької області, 22.08.2002 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 отримала в дар від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , на земельній ділянці. На вказаній земельній ділянці знаходиться цегляний будинок-А, жилою площею 54,0 кв.м.,загальною площею 89,6 кв.м., та надвірні побудови: два гаржа Ж.З., два сараї-Р,з, навіс-И, душ-д, вбиральня-Г, огорожа, замощення. Ця квартира належить дарувателю ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Дзержинською державною нотаріальною конторою 30.03.1989 р. за реєстром №1437, зареєстрованого в Дзержинському бюро технічної інвентаризації 29.05.1989 р. за №4827. Договір дарування квартири від 20.08.2002 року посвідчений державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Рижковим О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1696. (а.с. 5).
Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю IV-ДН НОМЕР_2 002890, ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Дзержинської міської ради народних депутатів від 19.12.1997 р. передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0560 гектарів в межах згідно з планом ( АДРЕСА_1 ). Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів про право приватної власності на змелю за №140. (а.с. 6).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Положення чинного цивільного та земельного законодавства України спрямовані на запобігання випадкам розщеплення прав власності на житловий будинок, будівлю, споруду та на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені.
При вирішенні даного спору суд застосовує закон чинний на момент виникнення спірних правовідносин, тобто чинний на час укладання сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року.
З огляду на це суд зазначає, що на відміну від норми ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку 20.08.2002 року)).
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України (2001 р.) закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до підпункту «г» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з наступними змінами та доповненнями) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1січня 2002 р.,згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.
В той же час ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України (2004 р.), яка передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), на яку посилається позивач, не може бути застосована при розгляді цієї справи, оскільки на час виникнення спірних правовідносин 22.08.2002 р., вказана норма закону не діяла.
Враховуючи той факт, що договір дарування не містить інформації щодо спірної земельної ділянки з урахуванням того, що на момент його укладання чинне законодавство не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у зв`язку із відчуженням майна, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Суд виходить з вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на недоведеність вимог позивача, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 3,4,12,13,81,259, 268, 273, 354 ЦПК України, -
В задоволені позову ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 )про визнання права власності на земельну ділянку у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження та подання заяви про перегляд заочного рішення продовжуються на строк дії такого карантину.
Суддя: М.М. Скиба