Номер провадження: 22-ц/813/1128/20
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва шляхом демонтажу металевої конструкції, треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2017 року Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва шляхом демонтажу металевої конструкції, треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 522,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

05 травня 2017 року без передбачених чинним законодавством дозволів відповідач провів роботи зі встановлення металевої конструкції підвального приміщення з прибудовою її до балкону першого поверху житлового будинку за вказаною адресою.

У зв`язку з незаконним встановленням відповідачем металевої конструкції підвального приміщення з прибудовою її до балкону першого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач вимушений звернутись з позовом до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самочинне будівництво, шляхом демонтажу металевої конструкції, що знаходиться на зовнішній стіні квартири АДРЕСА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради 1600,00 гривень в рахунок сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, а саме статті 12, 80, 83, 116, 122 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки металева конструкція встановлена над приямками напівпідвального приміщення та закріплено до балкону першого поверху будинку.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 21 травня 2019 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів: раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення рівня ефективності та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через засоби масової інформації громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно із ст. 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.

Приписами ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво: або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-УІ дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норма здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2017р. по справі № 6-579 цс 17.

Відповідно до ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Власник земельної ділянки відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах . належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, загальною площею 522,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05 травня 2017 року ОСОБА_1 провів роботи зі встановлення металевої конструкції підвального приміщення з прибудовою її до балкону першого поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Одеської міської ради від 23.12.2011р. №1631-VI (зі змінами та доповненнями) затверджені Правила благоустрою території міста Одеси (далі - Правила).

Відповідно до п. 6.1.4. Правил усі ремонтні, реставраційні, відновлювальні або будівельні роботи фасадів здійснюються за проектами, узгодженими та затвердженими у встановленому порядку.

Згідно з п. 9.1. Правил на об`єктах благоустрою забороняється: вчиняти дії, що негативно впливають на архітектуру фасадів будівель і споруд; вчиняти дії, що тягнуть порушення умов благоустрою, захаращувати території загального користування будівельними та іншими матеріалами, конструкціями, сміттям, побутовими відходами, відходами виробництва, накопиченням снігу та льоду, розміщувати/встановлювати елементи благоустрою з порушенням вимог, встановлених чинним законодавством, Правилами, рішеннями Одеської міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови тощо.

Відповідно до п. п. 12 п. 10.1.1. Правил юридичні та фізичні особи (при проведенні будівництва, реконструкції і ремонту) зобов`язані здійснювати виконання будівельних (монтажних) робіт (у тому числі з реконструкції та нового будівництва) з додержанням будівельних норм та правил на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, який видається інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області.

26 травня 2017 року Інспекцією з благоустрою міста управління з благоустрою та екологічної безпеки складено протокол №ДМБ006526 за ст. 152 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 , яким зафіксовано та встановлено факт порушення п. 6.1.4. Правил благоустрою, а саме проведення будівельних робіт з реконструкції фасаду без дозвільних документів за адресою: АДРЕСА_1 .

12 червня 2017 року Департаментом муніципальної безпеки Одеської міської ради зафіксовано, що за адресою: АДРЕСА_1 здійснені роботи по облаштуванню металевих конструкцій напівпідвального приміщення з прибудовою їх до балкону першого поверху житлового будинку.

13 червня 2017 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомило, що в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень відсутня реєстрація дозвільних документів щодо виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Будь-які дозволи та узгодження на встановлення металевої конструкції за вищевказаною адресою Департаментом не видавались, а інформація щодо законності зайняття території за вказаною адресою відсутня.

За фактом незаконного проведення будівельних робіт спеціалістами Департаменту складено протокол про адміністративне правопорушення, а матеріали перевірки направлені на розгляд адміністративної комісії Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.

15 серпня 2017 року адміністративною комісією Суворовської районної адміністрації за результатами розгляду протоколу від 26.05.2017р. №ДМБ006526 прийнято рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах . належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню собою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність задоволення позову Одеської міської ради.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

До позовної заяви додано протокол №ДМБ006526 від 26.05.2017р. та постанову №246, відповідно до якого ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності передбачене ст. 152 КУпАП, яке виявляється в тому, що 26 травня 2017 року за адресою: м. Одеса, вул. Паркова, 77, встановлено факт порушення, а саме: проведення ремонтних, реставраційних, відновлювальних або будівельних робіт фасадів без дозвільних документів.

Вказана постанова про адміністративне правопорушення не була оскаржена ОСОБА_1 в порядку, який передбачений Кодексом України про адміністративні правопорушення, а отже є такою, що чинна, і встановлює факт незаконності встановлення металевої конструкції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк