Дата документу 27.05.2020 Справа № 0827/966/12
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №0827/966/2012 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/1374/20-2 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В заяві зазначала, що в провадженні Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя знаходиться виконавче провадження № 58615433 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

Постанову про відкриття даного виконавчого провадження вона не отримувала, проте їй було направлено повідомлення про реалізацію вказаної квартири шляхом проведення електронних торгів через ДП "СЕТАМ".

15 серпня 2019 р. їй було надано виконавче провадження для ознайомлення та зняття копій за допомогою фотографування, про що надано відповідну розписку.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження нею було встановлено, що виконавчий документ - виконавчий лист у справі № 0827/966/12, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 04.04.2013 р., на підставі якого відкрито виконавче провадження, має суттєві недоліки, які унеможливлюють здійснювати на його підставі примусове виконання судового рішення, а саме: виконавчий документ не відповідає вимогам закону, а внесені до нього виправлення суперечать вимогам ЗУ "Про виконавче провадження". Так, всупереч вимогам п. 29.33 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді АР Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої Наказом ДСА України 17.12.2013 р. № 173, та ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий лист має підчистки та замазування рукописного тексту коректором в графі "Відмітки державного виконавця про виконання рішення, або про повернення виконавчого листа стягувану із зазначенням причин повернення", що унеможливлює достеменно встановити звернення до виконання судового рішення, та як наслідок, пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З моменту набрання рішенням суду законної сили 21.12.2013 р., за відсутності відміток про повернення виконавчого документа, річний строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання сплинув. Так, у вищезгаданій графі після підчистки та замазування рукописного тексту коректором мається рукописний напис про повернення виконавчого документа стягувачу 28.12.2017 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження". Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 0827/966/12, виданого 04.04.2013 р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, в якому зазначений строк його пред`явлення до примусового виконання до 21.12.2013 р.. Згідно зі ст. 22 ЗУ "Про виконавче провадження" 1999 року, що діяв на час видачі виконавчого документа, строк пред`явлення документа до примусового виконання становив один рік. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються - пред`явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 30 цього Закону, державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Виконавчий документ не відповідає вимогам ЗУ "Про виконавче провадження" та сплинув строк пред`явлення його до виконання. Згідно до ч. 3 ст. 431 ЦПК України, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цих Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами та мають відповідати вимогам, встановленим ЗУ "Про виконавче провадження". Відповідно до п. 29.1 Інструкції з діловодства, затвердженої Наказом ДСА України 17.12.2013 р. № 173, звернення до виконання судових рішень здійснюється з урахуванням положень ЗУ "Про виконавче провадження", а також інших актів законодавства. У виконавчому документі зазначений ідентифікаційний код стягувача - 23794014 при тому, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 12.09.2019 р., суб`єкта господарювання з таким ідентифікаційним номером не існує.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 04.04.2013 року у справі № 0827/966/12 на примусове виконання рішення суду від 28.09.2012 р.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її заяву задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції неправильно визначив, що вказані заявником обставини не є процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та вказав, що вирішення питання про дотримання строків повинно вирішуватися державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження. Окрім цього, судом першої інстанції не надано оцінки щодо питання відповідності виконавчого документа вимогам закону у зв`язку із наявністю виправлень та підчисток, а також зазначення у виконавчому листі відомостей про стягувача, що не відповідають дійсності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень ст.. 432 ЦПК України.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

За змістом ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Основні засади виконавчого провадження визначені у статті 2 Закону.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43)

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Півень проти України» заява №56849/00, 29 червня 2004 року, суд дійшов висновку, що відповідно до українського законодавства саме на державній виконавчій службі лежить обов`язок належно, у повному обсязі і без затримок виконувати рішення суду, що передбачає вжиття всіх необхідних заходів, які передбачені законом і повинні привести до виконання рішення.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно в погашення заборгованості за кредитним договором. Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 ., яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної власності по Ѕ частині кожному, шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, не нижчою за 167.900,0 грн., в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/17-02/3821-50 від 09.12.2005 року на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" у сумі 260760,05 грн., в тому числі 144599,59 грн. - заборгованість по кредиту, 65013,93 грн. - нараховані та несплачені відсотки за користування кредитом, 51146,53 грн. - нарахована пеня за порушення умов кредитного договору. А також в відповідачів на користь позивача стягнуто солідарно судові витрати у сумі 2607,60 грн..

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2012 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2012 року у цій справі залишено без змін.

04 квітня 2013 року на виконання вищевказаного рішення суду за заявою позивача видано виконавчі листи, які, у передбачені ЗУ "Про виконавче провадження" пред`явлені для примусового виконання до Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області та відкрито виконавче провадження.

За приписами ч.ч. 1,2,4 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Аналогічне положення містила стаття 360 ЦПК України, в редакції чинній на час видачі судом виконавчого листа по справі № 0827/966/2012 (04.04.2013 року).

Законодавством чітко визначені підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 №61-21359св18.

Встановивши, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2012 року, яке набрало законної сили 20.12.2012 року, рішення підлягає примусовому виконанню, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень ст.. 432 ЦПК України.

В заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню заявником зазначено підставою для задоволення його заяви те, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про пред`явлення виконавчого листа до виконання після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Проте, вказані доводи заявника є безпідставними, оскільки ст. 432 ЦПК України такі підстави не передбачені.

Судом першої інстанції вірно встановлено з витребуваної копії виконавчого провадження, що строк пред`явлення до виконання судом вказано вірно.

З огляду на зазначене, помилка суду в цій частині відсутня, тому з цих же підстав він не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу заявника на те, що за виконавчим листом відкрито виконавче провадження, а тому вирішення питання щодо дотримання строку його пред`явлення підлягає на цій стадії. Відповідно і у боржника виникає право на оскарження дій державного виконавця за наявності порушень в цій частині ЗУ "Про виконавче провадження".

Відтак встановивши, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.09.2012 року, яке набрало законної сили 20.12.2012 року, рішення підлягає примусовому виконанню, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень ст. 432 ЦПК України.

Не є обґрунтованими доводи заявника про те, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про пред`явлення виконавчого листа до виконання після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання, оскільки ст. 432 ЦПК України такі підстави не передбачені. В даному випадку, як вбачається з витребуваної копії виконавчого провадження, - строк пред`явлення до виконання судом вказано вірно. Тому помилка суду в цій частині відсутня і з цих же підстав він не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення вказаної заяви та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: