Справа № 369/5252/18
Провадження № 2/369/1263/20
РІШЕННЯ

Іменем України

04.06.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Середенко Б.С.

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним державного акту права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернувся до відповідачів з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка перебувала в користуванні її діда. Після його смерті вона прийняла все спадкове майно, яке дідусь їй заповідав, в тому числі і дану земельну ділянку.

Власником суміжної ділянки є ОСОБА_5 , який набув її у власність на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідачі самовільно у квітні 2017 року встановили нові межі своєї земельної ділянки шляхом встановлення бетонних стовпів на земельній ділянці, що належить їй на праві власності. Вказала, що роботи по встановленню межі земельної ділянки в натурі передбачають закріплення цих меж межовими знаками у присутності суміжних землевласників та в подальшому складення відповідного акту. Відповідачі всупереч Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок не повідомили її про такі роботи, провели роботи у її відсутність та без її погодження. Просила врахувати, що і вона, і відповідачі користуються своїми земельними ділянками вже багато років та фактичні межі ніколи не змінювались до цього часу. При намаганні врегулювати спірне питання, їй стало відомо, що відповідачі встановлювали нові межі на підставі державного акту, технічної документації, акту встановлення меж, в якому зазначено про її присутність та напроти прізвища ОСОБА_6 стоїть її підпис. Такий підпис вона не ставила, та не була присутня, хоча мала право на таке погодження. Оскільки погодження меж відбулось з порушенням чинного на той час законодавства, технічна документація виготовлена з порушеннями, тому отриманий на їх підставі правовстановлюючий документ має бути визнаний недійсним. У подальшому на підставі даного акту був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_5 , який також має бути визнаний недійним в судовому порядку. У добровільному порядку відповідачі її права відмовляються відновлювати.

Просила суд визнати недійним державний акт на право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 01:01:037:0011, кадастровий номер :01:037:0010; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі №1129, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В.

01 червня 2018 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказали, що державні акти на земельні ділянки отримали у встановленому порядку, звернувшись до сільської ради та отримали рішення про надання дозволу на розробку проекту та про затвердження проекту землеустрою. Всі межі були встановлені на місцевості за погодженням всіх співвласників. Земельна ділянка ОСОБА_4 також належить на праві власності, при отриманні правовстановлюючого документа вона також погоджувала з ними межі. Жодних зауважень не мала. На даний час жодних накладок, перетинів їх земельних ділянок немає. Вказали, що нової межі вони не встановлювали, а лише відновили існуючі межі. При цьому було встановлено, що позивачка частково користується земельною ділянкою, яка їм належить, тому при встановленні нового паркану жодних меж не порушували, а встановили його по державному акту. Просили відмовити в задоволенні позову.

01 червня 2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_5 . Не погоджуючись з позовом вказав, що укладений договір відповідав чинному ЦК України, особи мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Жодних прав позивача він не порушував. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 13 серпня 2018 року ОСОБА_4 подала заяву про зміну предмету позову. Свої вимоги мотивувала тим, що після подання відповідачем відзиву на позову заяву стало відомо, що на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:037:0011 та :01:037:0010, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , видано два державні акти на право власності серії ЯБ №143611 та серії ЯБ №143612. Оскільки самовільне встановлення нових меж відбулось саме на земельній ділянці з кадастровим номером :01:037:0011 (державний акт серії ЯБ №143612), тому позовні вимоги підлягають уточненню.

Остаточно просила суд визнати недійним державний акт серії ЯБ №143612 на право власності на земельну ділянку площею 0,1578га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 01:01:037:0011, що посвідчує право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі №1129, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:037:0010 залишено без розгляду.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання ОСОБА_5 та представник Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акту на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер:01:037:0032. Державний акт виданий на підставі рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №44/1 від 14 липня 2006 року.

Рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №10/17 від 29 липня 2004 року затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , передано безкоштовно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,408га, в АДРЕСА_2 .

21 квітня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,158га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:037:0011.

11 квітня 2017 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 18 площею 0,1578, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Єдина, кадастровий номер :01:037:0011.

З пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_2 здійснила винос меж в натуру земельної ділянки по АДРЕСА_3 , геодезистом та у присутності землевпорядника Білогородської сільської ради. При цьому позивачка вважає, що відповідачі встановили нові межі належної їй земельної ділянки та самовільно захопили належну їй на праві власності частину земельної ділянки, дані межі вона не погоджувала. З доводами позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Потрібно відрізняти встановлення та відновлення меж земельної ділянки.

Так, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

За 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Згідно з пунктом 1.3 Інструкції № 376 виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції № 376).

Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції № 376 встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що жодних нових меж відповідачами не встановлювалось, що також підтверджується листом виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №02 червня 2017 року.

Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.

Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачами захоплено частину земельної ділянки позивача. Покази допитаного в судовому засіданні свідка не підтверджують дані обставини, свідок повідомив лише свою суб`єктивну думку щодо проходження межі між земельними ділянками сторін.

Відповідно до змісту ч.1 ст.3 та ч.1 ст.15 ЦПК України, особа має право звернутися з позовом до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч.3 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо.

В силу ст.80ЦПК України, на позивачеві лежить обов`язок доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в тому числі позивач повинен довести факт порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів належними, достовірними та допустимими доказами.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що земельна ділянка відповідачів перебуває у їх власності ще з 2005 року, а позивача з 2007 року.

Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України).

Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що дідусю позивачці земельна ділянка винесена в натурі, тобто на місцевості, визначено її межі, що включає і погодження таких із користувачами суміжних земельних ділянок, не надала суду доказів також того чи позивач закінчував приватизацію земельної ділянки, розпочату спадкодавцем, чи реалізував власне право на набуття у власність земельної ділянки. У зв`язку з цим суд не вбачає ніяких порушень прав землекористування позивача ОСОБА_4 відведенням відповідачам ділянки площею 0,1578га по АДРЕСА_2 державним актом в 2004 році. У судовому засіданні представник позивача вказував, що відповідачі своїми діями порушили її право власності на земельну ділянку. Такі доводи суд до уваги не бере, оскільки позивач просить захистити своє право власності, яке виникло лише у 2007 році, шляхом скасування правовстановлюючого документу за 2005 рік. Будь-яких доказів того, що право власності на земельну ділянку існувало в її дідуся та нею успадковано матеріали справи не містять.

На підтвердження своїх позовних вимог та неправомірності отримання відповідачами державного акту, за клопотанням ОСОБА_4 було проведено почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експертів за результатами проведеної почеркознавчої експертизи №15083-15085/1-32 від 31 липня 2019 року: «Підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_6 », в графі «Представник суміжних землевласників» в акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 30 жовтня 2003, виконаний не особисто ОСОБА_4 , а іншою особою».

Даний доказ як на підставу скасування державного акту суд оцінює критично та враховує висновки Великої Палати Верховного Суду по справі №350/67/15-ц (постанова від 20 березня 2019 року), справа № 681/1039/15-ц (постанова від 28 березня 2018 року), у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Враховуючи надані сторонами докази, обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання державного акту недійсним, тому позовні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу також не підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа: Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним державного акту права власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2020 року.

Суддя