ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/4186/19 Головуючий суддя І інстанції Букреєва І. А.
Провадження № 22-ц/818/1860/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , Четверта Харківська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

20 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , Четверта Харківська державна нотаріальна контора про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1927 року народження, у зв`язку зі смертю якої відкрилася спадщина на належну їй частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 31.03.2006 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2012, позивач стверджує, що належним чином прийняла спадщину після смерті своєї рідної бабусі ОСОБА_3 у розмірі 3/4 частки зазначеної квартири. Іншу часту, у розмір 1/4 частин успадкував чоловік померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , 1920 року народження, який на час смерті спадкодавця був зареєстрований з нею за однією адресою та за життя свою частку к праві на спадщину після смерті дружини належним не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належні йому частки у праві спільної часткової власності на кв. АДРЕСА_1 у розмірі прийнятих, але не оформлених 1/4 частин після смерті своєї дружини та 1/2 частина на підставі приватизаційного свідоцтва про право власності.

Зазначає, що є єдиним спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 за законом четвертої черги, поза як інших спадкоємців у померлого не було, а вона, як єдина рідна йому особа, починаючи з грудня 2006 року проживала спільно в тому числі з ним за однією адресою, здійснювала за ним догляд і піклування та дбала про його майно, склад якого збільшився за час їх спільного проживання, в тому числі у зв`язку з їх придбанням позивачем. Позивач вважає, що своєчасно та у передбачений законом спосіб прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки спільно з ним проживала на час його смерті більше п`яти років поспіль, однак реєстрацію місця проживання не здійснила. За фактом звернення в 2017 року до Четвертої ХДНК із завою щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач отримала постанову від 05.09.2017 про відмову у вчиненні нотаріальної дії в тому числі з підстав відсутності спільної із спадкодавцем реєстрації місця проживання та відсутності доказів, які підтверджують факт родинних відносин.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , з грудня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 та визначити за нею, ОСОБА_1 право власності на 5/8 частин квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/8 частин зазначеної квартири.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з грудня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

У визнанні за ОСОБА_1 права власності на 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Представник ХМР зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 проживала разом із ОСОБА_4 однією сім`єю до моменту відкриття спадщини, оскільки заявницею не надано доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт.

Вважала, що встановлений судом факт родинних відносин між померлою особою та позивачем може вплинути на майнові права Харківської міської ради, зокрема, щодо визнання квартири відумерлою спадщиною та передачі її до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, оскільки позивачем пропущено строк для прийняття спадщини, відповідно до ст.ст.1270, 1277 ЦПК України.

Зазначила, що позивачем не надано доказів чи не перебували ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі у період з 2007 року по 2012 роки, зокрема витягу з Державного реєстру актів цивільного стану та копій вказаних осіб.

Посилався на постанову Верховного суду по справі № 129/2115/15-ц від 14.02.2018 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Для встановлення факту спільного проживання, покази свідків не можуть бути єдиною підставою.

Вказала, що як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії Четвертої ХДНК від 05.09.2017 після смерті ОСОБА_4 з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, в тому числі позивач, спадкова справа не заводилась. Таким чином позивачем ОСОБА_1 пропущено строк для прийняття спадщини встановлений ст. 1270 ЦК України та є такою, що не прийняла її.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Цимбалюк С.В., за відсутності інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає її подальшому розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю понад п`ять років доведений позивачем.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За змістом статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з пунктами 1.2., 2.1., 3.1., 3.3., 4.1., 4.2., 4.6. Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 лютого 2012 року № 296/5, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття.

Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва.

Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності реєстраційний № 5 А-06-270446, виданого 31.03.2006 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , вбачається, що 14.05.1976 року між ОСОБА_4 , 1920 року народження та ОСОБА_5 , 1927 року народження, було зареєстровано шлюб, актовий запис №623. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище " ОСОБА_6 ".

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 роки померла ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина до складу якої входила Ѕ частина кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.09.2012 державним нотаріусом Першої ХДНК ОСОБА_7 , на підставі заповіту, посвідченого 07.06.2006 Одинадцятою ХДНК, реєстровий №3-603, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано на ѕ успадкованих часток майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 .

Інша частка, що лишилася не оформленою після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частин кв. АДРЕСА_1 , була фактично прийнята і успадкована в порядку ст.ст. 1241, 1268 ЦК України, чоловіком померлої ОСОБА_4 , який на час смерті своєї дружини ОСОБА_3 досяг пенсійного віку (90 років), тобто був непрацездатною особою, яка мала обов`язкову частку у спадщині.

Позивач ОСОБА_1 є рідною онукою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_4 від 01.02.1992, свідоцтвом про шлюб позивача серії НОМЕР_5 від 11.12.2009 та листом Харківського міського відділу реєстрації актів цивільного стану ГУ ТУЮ у Харківській області від 15.03.2017 №2356/15.10.04.06.

Таким чином, факт родинних відносин між померлою 11.01.2011 ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 , як між бабусею і онукою відповідно, підтверджується належними документами.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 09.03.2012 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 91 рік помер ОСОБА_4 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина до складу якої входила 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 та речі домашнього вжитку, з яких Ѕ частина належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності від 31.03.2006, а 1/8 частина в порядку спадкування обов`язкової частки, яка лишилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №5 від 19.10.2019, ОСОБА_4 на момент своєї смерті значився таким, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , що виключає можливість укладання ним нового шлюбу після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 своєї дружини ОСОБА_3 .

Судовим розглядом не встановлено фактів посвідчення заповітів від імені ОСОБА_4 або спадкоємців за законом першої, другої або третьої черг.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.09.2017 року, складеної державним нотаріусом Четвертої ХДНК Козелько Т.М., нотаріусом прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 з підстав того, що ОСОБА_1 не була зареєстрована разом зі спадкодавцем на час смерті та не надано документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , 30.07.2019 в судовому засіданні пояснив суду, що є сусідом позивача, особисто знає позивача та померлих ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Неодноразово був свідком того, як позивач прямувала до квартири №46 для проживання і поверталася з неї у справах наступного дня. Знає, що у квартирі №46 проживала рідна бабуся позивача, яка була одружена з чоловіком ОСОБА_9 . стверджував, що факт проживання позивача в квартирі №46 за його спостереженнями розпочався в 2007 році і тривав після смерті бабусі і дідуся. При їх житті його невідомі будь-які обставини, які свідчили б про невдоволення ОСОБА_6 фактом проживання з ними їх онуки.

Свідок ОСОБА_10 , допитана 25.10.2019 в судовому засіданні пояснила суду, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 і померлих в 2011 та в 2012 роках ОСОБА_3 , яку вона особисто знала як "бабу ОСОБА_11 ", та ОСОБА_4 , особисто їх знала і за їх життя спілкувалася з ними. Стверджувала, що позивач ОСОБА_1 розпочала проживати зі своєю бабусею ОСОБА_3 ще коли позивач була в підлітковому віці. З того часу вона знала про факт її проживання в квартирі разом зі своїми рідними. При спілкуванні з померлим ОСОБА_4 він ніколи не скаржився на факт проживання онуки його дружини - позивача ОСОБА_1 , ставився до неї дружньо і по родинному тепло, оскільки вони дбали один про одного. Після смерті баби ОСОБА_12 та ОСОБА_13 саме позивач ОСОБА_1 займалася їх похованням та була присутня на похоронах.

Свідок ОСОБА_14 , допитана 25.10.2019 в судовому засіданні пояснила суду, що мешкає в кв. АДРЕСА_5 та є сусідкою позивача ОСОБА_1 і померлих в 2011 та в 2012 роках ОСОБА_3 , яких вона особисто знала і за їх життя спілкувалася з ними. Факт проживання позивача ОСОБА_1 з померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вона підтверджує, оскільки особисто спостерігала за даною обставиною і знала про неї від померлих, з якими спілкувалася на лавці біля будинку. Про обставини поховання ОСОБА_6 їй нічого невідомо, оскільки на похоронах вона присутньою не була.

Відповідно до пункту 4.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 - доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Згідно вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Згідност.1264 ЦК України та роз`яснень, які містичноться у п. 21 постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2019 року, справа № 619/756/16-ц.

Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом на підставі вказаних матеріалів справи та показань свідків було обґрунтовано встановлено, що позивачка на протязі не менше п`яти років мешкала зі спадкодавцем як з нерідним дідом, який після смерті своєї дружини - рідної баби позивачки став одинокою особою та отримував від позивачки необхідну матеріальну допомогу, що у світлі вказаної норми ст. 3 СК України свідчить про існування між ними фактичних сімейних відносин на інших підставах, що доводить наявність визначених у ст. 1264 ЦК України підстав для спадкування за законом у четверту чергу. Перебування позивачкою у зареєстрованому шлюбі з іншою особою у даному випадку не має правого значення, оскільки у даному випадку про наявність фактичних відносин подружжя між позивачкою та спадкоємцем не йдеться.

Апелянтом всупереч положенням ст.ст. 12, 81 ЦПК України про процесуальний обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, - не надано до суду належних і допустимих доказів на спростовування висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене із додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради-залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, які продовжуються на строк карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції «COVID-19», може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.