Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 556/767/16-ц

провадження № 61-44218св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Рівнеторф»,

третя особа - Дочірнє підприємство «Володимирецьторф» Державного підприємства «Рівнеторф»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року у складі судді Поровського В. А. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Рівнеторф» (далі - ДП «Рівнеторф») про стягнення заборгованості із заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала у дочірньому підприємстві «Володимирецьторф» ДП «Рівнеторф» на посаді бухгалтера, а з 11 лютого 2010 року на неї також покладено виконання обов`язків директора ДП «Володимирецьторф». Станом на 24 лютого 2016 року утворилася заборгованість із виплати їй заробітної плати у розмірі 24 390,86 грн, яка була нарахована роботодавцем, але не виплачена.

У червні 2016 року позивач звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просила суд також скасувати наказ ДП «Рівнеторф» від 30 вересня 2011 року № 49/2-к про її звільнення з посади в.о. директора ДП «Володимирецьторф» за угодою сторін.

Заяву мотивувала тим, що про оспорюваний наказ вона дізналася через свого представника 13 травня 2016 року. Зазначала, що після видачі зазначеного наказу трудові відносини з роботодавцем вона не припинила, продовжила виконувати свої посадові обов`язки; заяву на звільнення за угодою сторін вона не писала, ні письмової, ні усної домовленості про звільнення за угодою сторін вона з роботодавцем не досягала, з наказом про звільнення ознайомлена не була, підпис на наказі про звільнення не ставила.

У листопаді 2017 року позивач подала до суду ще одну заяву про збільшення позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача на її користь також заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2012 року по 14 листопада 2017 року в сумі 97 399,35 грн.

В обґрунтування заяви зазначила, що у зв`язку з визнанням наказу відповідача про її звільнення незаконним, суд має вирішити питання про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні у справі представник позивача ОСОБА_2 підтримала позов та просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 22 355,70 грн (замість 24 390,86 грн) та нарахувати позивачу заробітну плату за вимушений прогул в сумі 97 399,35 грн.

Пояснила суду, що заявлені вимоги обґрунтовані, заборгованість із заробітної плати виникла внаслідок того, що позивач не ознайомлена з наказами керівника ДП «Рівнеторф» від 01 квітня 2011 року № 11; від 01 червня 2011 року № 25/1 та від 28 грудня 2010 року № 43 про неповний робочий день з оплатою праці 50 % ставки посадового окладу і працювала повний робочий день, звідки з`явилась заборгованість в сумі 22 355,70 грн. Представник позивача просила стягнути з відповідача кошти, сплачені позивачкою за проведення почеркознавчої експертизи.

Також представник позивача заявила в суді, що наказ керівника ДП «Рівнеторф» від 30 вересня 2011 року №49/2-к потрібно скасувати, підставою для цього служить те, що відповідач не надав суду заяву позивача ОСОБА_1 про звільнення її з посади в.о. директора ДП «Володимирецьторф».

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, скасування наказу про звільнення та оплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Додатковим рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу директора ДП «Рівнеторф» від 30 вересня 2011 року № 49/2-к.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ніколи не перебувала у штаті ДП «Рівнеторф», а лише тимчасово виконувала обов`язки головного бухгалтера ДП «Володимирецьторф». ДП «Рівнеторф» не відповідає за її зобов`язаннями ДП «Володимирецьторф» та є неналежним відповідачем.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції ухвалив ці рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції щодо наслідків вирішення спору не спростовують.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У вересні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували те, що ДП «Рівнеторф» є належним відповідачем у справі на підставі статей 109 та 619 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Дочірнє підприємство «Володимирецьторф» згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було засновано відповідачем - ДП «Рівнеторф». Згідно з пунктом 3.3 Статуту дочірнього підприємства «Володимирецьторф» ДП «Рівнеторф» передає дочірньому підприємству «Володимирецьторф» в оренду або повне господарське відання частини державного майна, визначає відповідні цілі його діяльності, затверджує його статут і здійснює до нього інші права власника. Таким чином, ДП «Рівнеторф» відповідає субсидіарно за зобов`язаннями дочірнього підприємства «Володимирецьторф»;

- не звернули уваги на те, що підпис про ознайомлення з наказом відповідача від 30 вересня 2011 року № 49/2-к їй не належить, хоча це підтверджується експертним висновком від 08 листопада 2016 року № 1/1-225/16;

- не надали належної оцінки усім аргументам, наведеним у позовній заяві та апеляційній скарзі;

- не врахували вимоги пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та безпідставно стягнули із заявника судовий збір у розмірі 704,80 грн.

У вересні 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подано до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року.

У грудні 2018 року ДП «Рівнеторф» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 вересня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді-доповідачу Штелик С. П.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року; витребувано матеріали справи № 556/767/16-ц з суду першої інстанції та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу; зупинено виконання рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року в частині стягнення судового збору у розмірі 704,00 грн до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У січні 2019 року матеріали справи № 556/767/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1106/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та матеріали справи № 556/767/16-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року справу № 556/767/16-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 03 березня 2008 року працювала на посаді бухгалтера в дочірньому підприємстві «Володимирецьторф» ДП «Рівнеторф» Українського концерну торф`яної промисловості Міністерства палива та енергетики України, що підтверджується записами у її трудовій книжці.

Згідно з розділом 3 статуту дочірнього підприємства «Володимирецьторф» ДП «Рівнеторф», що затверджений наказом ДП «Рівнеторф» від 12 березня 2003 року № 41, дочірнє підприємство «Володимирецьторф» є юридичною особою, яка має самостійний баланс, має розрахункові та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Згідно з наказом ДП «Рівнеторф» від 11 лютого 2010 року № 7/1-к «Про покладення обов`язків» на ОСОБА_1 покладено тимчасово виконання обов`язків директора дочірнього підприємства «Володимирецьторф».

Наказом ДП «Рівнеторф» від 30 вересня 2011 року № 49/2-к ОСОБА_1 , в.о. директора дочірнього підприємства «Володимирецьторф» звільнено з 30 вересня 2011 року за угодою сторін (пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, далі - КЗпП України).

Згідно з копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15 січня 2015 року (а. с. 173) юридична особа дочірнє підприємство «Володимирецьторф» перебуває в стані припинення.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації об`єднаних націй 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами забезпечення.

Згідно з частинами першою та третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним органом і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга статті 233 КЗпП України).

Висновки за результатами розгляду справи

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач не перебувала у штаті ДП «Рівнеторф», а лише тимчасово виконувала обов`язки головного бухгалтера дочірнього підприємства «Володимирецьторф», тому її вимоги до ДП «Рівнеторф» є безпідставними.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДП «Рівнеторф» не відповідає за зобов`язаннями дочірнього підприємства «Володимирецьторф» та є неналежним відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що ДП «Рівнеторф» є належним відповідачем у справі, оскільки саме воно є засновникомдочірнього підприємства «Володимирецьторф» були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та їм надана належана правова оцінка.

Зокрема суди першої та апеляційної інстанцій у своїх судових рішеннях правильно зазначили, що відповідно до частини третьої статі 96 ЦК України засновники не відповідають за зобов`язання юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язання її учасника (засновника), тому ДП «Рівнеторф» є неналежним відповідачем.

Аргументи касаційної скарги про те, що не суди звернули уваги на те, що підпис про ознайомлення з наказом відповідача від 30 вересня 2011 року № 49/2-к їй не належить, хоча це підтверджується експертним висновком від 08 листопада 2016 року № 1/1-225/16, Верховний Суд відхиляє оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Разом з тим Верховний Суд не може погодитись із оскаржуваними судовими рішеннями в частині розподілу судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, у цьому позові з урахуванням уточнень, позивач заявив вимоги про стягнення заробітної плати, скасування наказу про звільнення та оплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги про стягнення оплати вимушеного прогулу судом першої не розглядались, судом апеляційної інстанції не перевірялись, оскільки заява про збільшення позовних вимог від 15 листопада 2017 року саме в цій частині подана після початку першого судового засідання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення позивача із позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, при зверненні з указаним позовом позивач була звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та стягнув із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн.

Суд апеляційної інстанції, в силу повноважень визначних статтею 374 ЦПК України, указаних порушень, допущених судом першої інстанції не виправив.

Відповідно до статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Викладене свідчить про те, що судами попередніх інстанцій встановлено всі обставини справи, проте неправильно застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому оскаржувані рішення в частині розподілу судових витрат підлягають зміні, шляхом покладення судових витрат за розгляд цієї справи на рахунок держави.

Щодо розподілу судових витрат за розгляд справи у суді касаційної інстанції

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки суду касаційної інстанції про зміну оскаржуваних судових рішень лише в частині розподілу судових витрат, такі витрати залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Судові витрати за розгляд справи за позовом ОСОБА_1 компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 березня 2018 року, додаткове рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко