ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4747/20 Справа № 180/1954/19 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Марганецької міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Марганецької міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року шлюб було розірвано та з відповідача на підставі виконавчого листа Марганецького міського суду від 22.10.2013 року стягнуто аліменти на утримання сина.

Вважає, що відповідач самоусунувся у спілкуванні з дитиною, на сьогодні відповідач з сином фактично не знайомі, а нове знайомство приведе до психічної травми дитини.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-5).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Марганецької міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовлено (а.с.78-81).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.85-89).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Марганецького МУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 285 (а.с.7).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6).

На підставі виконавчого листа № 2/180/1105/2013р. Марганецького міського суду від 22.10.2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно довідки про склад сім`ї від 17.09.2019 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відповідач працює, має стабільну заробітку плату, що підтверджується довідкою про доходи від 08.12.2019 року (а.с.50).

Також згідно характеристики виданої директором по персоналу та корпоративній культурі ПрАТ «Сетравіс Продакшн Юкрейн» ОСОБА_2 характеризується як відповідальний працівник, який користується повагою у колективі, порядний та вимогливий до себе (а.с.51).

Згідно довідки № 70885 від 12.11.2019 року виданої Нікопольським міськрайонним ВДВС ГУЮ у Дніпропетровській області заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 відсутня (а.с.38).

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 26.11.2019 року надано висновок про відмову у наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також те, що з боку позивача не надано безперечних доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, дійшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пункті 16 Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року - зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, місцевим судом вірно враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачем не надано.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки ОСОБА_2 та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а посилання позивача щодо ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак апеляційний суд вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: