Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 740/1003/16-ц

провадження № 61-40157св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Чернігівської області, у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Харечко Л. К., від 07 червня

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання грошових коштів об`єктом спадкування, визнання права власності на 1/2 частину у спадковому майні та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка сталася на території Російської Федерації, загинула ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. До складу спадкового майна входять кошти в сумі 35 000 доларів США, які ОСОБА_4 мала при собі на день смерті і які були повернуті працівниками поліції відповідачу, як чоловіку загиблої.

Посилаючись на те, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є її чоловік ОСОБА_3 та онук ОСОБА_1 , який спадкує за правом представлення частку майна, яка належала б за законом його батькові ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила суд:

- визнати грошові кошти в сумі 35 000 доларів США об`єктом спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину у спадковому майні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ;

- стягнути із ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 470 400 грн, що становить 1/2 частку із 35000 доларів США, отриманих ОСОБА_3 згідно розписки ІНФОРМАЦІЯ_2 року та які знаходяться в його незаконному володінні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, у складі судді Пантелієнко В. Г., від 01 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано 1/2 частину грошових коштів, які знаходились у ОСОБА_4 на час відкриття спадщини (день смерті) ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 17 500 доларів США спадковим майном. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 8 750 доларів США в рахунок частки останнього у спадковій масі спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , в інтересах якого діє мати

ОСОБА_2 , 8 750 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 234 850 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірні кошти в розмірі 35 000 доларів США в розумінні статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 , а отже до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшли грошові кошти в розмірі 17 500 доларів США, які підлягають поділу між спадкоємцями померлої у рівних частках.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Приймаючи постанову від 07 червня 2018 року, колегія суддів виходила з того, що факт знаходження спірної грошової суми серед речей, вилучених з місця ДТП, в якому загинула ОСОБА_4 , з урахуванням розписки

ОСОБА_6 від 25 липня 2016 року, нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 06 червня 2018 року, а також повідомлень Сумської митниці ДФС від 27 червня 2017 року та 04 липня 2016 року, не може свідчити про належність цих коштів ОСОБА_4 та не є підставою для визнання їх спільним майном подружжя, а 1/2 їх частини об`єктом спадкування. Позивачем не доведено належність вказаних грошових коштів ОСОБА_4 , походження вказаної суми в іноземній валюті, факт перевезення

ОСОБА_4 коштів в іноземній валюті через кордон між Україною та Російською Федерацією.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 740/1003/16-ц та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У вересні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 740/1003/16-ц передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції, який залишив поза увагою те, що відповідач при отриманні від працівників поліції грошових коштів в сумі 35 000 доларів США, набув на них право лише у межах своєї частки (3/4), а право власності на 1/4 частку спірних грошових коштів набув ОСОБА_1 в порядку спадкування. При цьому розпоряджатися спірними грошовими коштами ОСОБА_3 міг виключно в межах своєї частки.

Всупереч вимог закону із усного пояснення відповідача та письмової заяви ОСОБА_6 , без письмового договору, суд апеляційної інстанції безпідставно визнав факт одержання ОСОБА_4 спірних грошових коштів від ОСОБА_6 .

Учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року під час ДТП на 368 км автодороги у Брянському районі Брянської області Російської Федерації загинула ОСОБА_4 .

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є її чоловік

ОСОБА_3 та онук ОСОБА_1 2010 року народження, який відповідно до статті 1266 ЦК України спадкує за правом представлення частку спадщини, що належала б за законом його батьку ОСОБА_5 (сину ОСОБА_4 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 отримав від співробітників поліції Російської Федерації під розписку речі ОСОБА_4 , які були вилучені під час огляду місця ДТП, серед яких були і грошові кошти в сумі 35 000 доларів США.

Апеляційний суд вважав встановленим, що отримані від співробітників поліції 35 000 доларів США ОСОБА_3 повернув ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянину Російської Федерації ОСОБА_6 , який в свою чергу передав зазначені грошові кошти ОСОБА_4 для купівлі нею на території України та поставки йому на територію Російської Федерації певного товару.

Згідно повідомлень Сумської митниці ДФС ОСОБА_4 перетинала митний кордон України в пункті пропуску «Бачівськ - Троєбортне» 05 травня 2013 року у напрямку «виїзд з митної території України», інформація щодо декларування готівкових грошових коштів під час перетину митного кордону України на митному пості «Бачівськ» відсутня. ОСОБА_3 перетинав митний кордон України в пункті пропуску «Бачівськ - Троєбортне» 09 травня 2013 року у напрямку «в`їзд в Україну», фактів декларування готівкових грошових коштів під час перетину митного кордону України не зареєстровано.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини;.

Частиною першою статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду

від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц., а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що вилучені під час огляду місця ДТП, що трапилася на 368, 4 км автодороги «Моска-Київ» на території Брянського району Брянської області Російської Федерації, та в якому загинула ОСОБА_4 , грошові кошти в сумі 35 000 доларів США з урахуванням вимог статей 60 СК України належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Презумпція спільності майна подружжя у розглядуваній справі її учасниками не спростована.

Отже після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належні їй грошові кошти у сумі 17 500 доларів США (1/2 частка від 35 000 доларів США), а малолітній ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , та відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину, подавши у встановленому законом порядку заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відомості про інших спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_4 , які б прийняли спадщину в матеріалах справи відсутні.

Докази на які послався апеляційний суд, а саме розписка ОСОБА_6 про повернення йому ОСОБА_3 коштів в сумі 35 000 доларів США складена

25 липня 2016 року, тобто після пред`явлення ОСОБА_2 позову до суду, довідки митниці та адресована апеляційному суду заява ОСОБА_6 справжність підпису якого посвідчена нотаріусом Російської Федерації, не спростовують належності ОСОБА_4 коштів, які були виявлені при ній після смерті.

Документальне підтвердження укладення між ОСОБА_6 та

ОСОБА_4 будь-якого правочину предметом якого були б вказані кошти в сумі 35 000 доларів США та належність на момент ДТП цих коштів

ОСОБА_6 в матеріалах справи відсутні.

При цьому як за законодавством України (стаття 207 ЦК України) так і за законодавством Російської Федерації (статья 161 Гражданского кодексаРФ) угоди між фізичними особами на суму 35 000 доларів США мають укладатися у письмовій формі.

У разі, якщо ОСОБА_7 вважав, що у померлої ОСОБА_4 залишились перед ним невиконані грошові зобов`язання, він мав право у встановленому порядку звернутись із відповідними вимогами до її спадкоємців.

При цьому ОСОБА_3 отримавши від працівників поліції грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, вилучені на місці ДТП в якому загинула ОСОБА_4 не був уповноважений на власний розсуд розпоряджатися спадковим майном за наявності ще одного спадкоємця - ОСОБА_1 .

З огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів належності спірних грошових коштів ОСОБА_7 та існування між останнім та ОСОБА_4 будь-яких правовідносин на виконання яких були передані грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, касаційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що 1/2 частина зазначених коштів належала спадкодавцю на час відкриття спадщини і увійшла до складу спадкового майна, а ОСОБА_3 в силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України не мав права без згоди іншого спадкоємця ( ОСОБА_1 ) розпоряджатися належною тому часткою у спадковому майні.

Таким чином ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 належать грошові кошти в сумі 8 750 доларів США, якими на власний розсуд розпорядився ОСОБА_3 та які підлягають стягненню з останнього на користь позивача.

Апеляційний суд вказаних обставин, які вірно встановлені та оцінені судом першої інстанції не спростував, а його висновки щодо них є помилковими, оскільки побудовані на припущеннях.

Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке прийнято на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи з дотриманням вимог законодавства, а тому касаційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова Апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2018 року - скасуванню, із залишенням в силі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області

від 01 лютого 2018 року.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення вимог касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, із

ОСОБА_3 підлягає стягненню 4 696 грн судового збору сплаченого заявником за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 07 червня 2018 року скасувати, залишивши в силі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 лютого 2018 року.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 696 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович