КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 940/1326/19 Головуючий у 1 інстанції: Косович Т.П.
провадження № 22-ц/824/4578/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року у складі судді Косович Т.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітнім сином, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 та встановити час для участі у вихованні та спілкуванні з сином, посилаючись на те, що він є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на безперешкодне спілкування з сином. Проте відповідачка не дає йому можливості бачитися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зокрема і того факту, що спілкування дитини з батьком не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між сторонами від квітня 2018 року проживає разом з матір?ю, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, копією рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02.04.2018 року про розірвання шлюбу, копією свідоцтва про шлюб відповідача, що підтверджує зміну її прізвища з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 та поясненнями сторін.

Після розірвання шлюбу сторони по справі не змогли дійти згоди і домовленості стосовно участі батька у вихованні дитини, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради, де на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 20.06.2019 року вирішено надати батькам малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місячний термін для мирного вирішення питання щодо безперешкодного спілкування батька з сином та участі в його вихованні (а.с.11).

Судом встановлено, що 25.07.2019 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради вирішено не встановлювати порядок участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, оскільки батьки не знайшли спільної мови, не встановлено позитивний контакт батька з сином, що негативно впливає на психічне здоров`я дитини (а.с.12).

З протоколу індивідуального діагностування Управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради встановлено, що в результаті діагностування, проведеного 18.06.2019 року - 19.06.2019 року психологом Секереш Ю.М. для малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано заняття з психологом для зниження рівня тривожності дитини, спокійне спілкування з дитиною, позитивна дисципліна, дотримання розпорядку дня та недопущення факторів, які викликають сильні негативні реакції на емоційному фоні дитини (а.с.32).

Відповідно до норм Закону України «Про охорону дитинства» батьки та особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини.

За ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

За ч.ч.1, 2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що діючим законодавством визначено порядок вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Рішення органу опіки та піклування з вищезгаданого питання є обов`язковим для батьків, і лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Отже, у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами наявні неприязні відносини і відповідачка на даний час не надає можливості для спілкування позивача з сином, оскільки вважає, що таке спілкування негативно впливає на психіку дитини. При цьому ОСОБА_2 повністю виконує рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради від 25.07.2019 року, де вирішено не встановлювати порядок участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, оскільки батьки не знайшли спільної мови, не встановлено позитивний контакт батька з сином, що негативно впливає на психічне здоров`я дитини.

Суд також взято до уваги, що позивач вимагає спілкування з дитиною у невстановлений час та спосіб, без участі матері, чим може порушити нормальний режим життя дитини, яка з урахуванням свого віку вимагає відповідного режиму спілкування батьків з нею, враховуючи певні відмінності та особливості, які пов`язані з віковими потребами дитини: режим харчування та відпочинку, денний сон, дозвілля тощо.

Беручи до уваги усі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, зокрема недоведеним є і той факт, що спілкування дитини з батьком не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Суд вважав, що сторонам необхідно дійти спільної згоди щодо порядку спілкування між собою та дитиною, і це відповідатиме інтересами дитини та інтересам батьків, тобто буде справедливим по відношенню, як до малолітньої дитини, так і до її батьків. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага повинна бути націлена насамперед до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статі 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

На підставі статті 158 Сімейного кодексу України позивач звернувся до Органу опіки та піклування. Засіданням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради 20.06.2019 та 25.07.2019 року «Про встановлення порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення днів зустрічей з сином» було вирішено:

1. Не встановлювати порядок участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, так як батьки не знайшли спільної мови, не встановлено позитивний контакт батька з сином, що негативно впливає на психічне здоров`я дитини;

2. Попередити батьків про недопустимість налаштування дитини проти кожного з них, встановлення з сином та між самими батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .

Проте, саме відповідачка чинить перешкоди побаченням батька та сина і не виконує відповідне рішення виконкому та не дає можливості батькові бачитися з сином.

За ч.ч.4, 5 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, який є необгрунтованим та суперечить інтересам дитини, оскільки згідно з положеннями частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, статей 7, 141, 159 СК України під час вирішення спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися в першу чергу інтереси дитини.

Відповідно до частин 4-6 статті 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклуванням є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, ці акти не порушують прав та обов`язків жодного з батьків чи дитини.

Такий висновок не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер.

Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом після оцінки всіх доказів в сукупності, в тому числі рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед установленої сили для суду, що розглядає спір.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права та не взяв до уваги інші докази, а керувався лише наявністю рішення органу опіки та піклування про відмову у встановленні способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відмовляючи в задоволенні позову та визначенні способів участі батька в спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції не врахував характер неприязних стосунків батьків, а також той факт, що відсутність спілкування позивача з дитиною може завдати шкоди психоемоційному стану сина.

Також батько не матиме змоги допомагати дитині в навчанні, спілкуватися та гратися з нею, піклуватися про неї, що позбавить дитину приємних спогадів, а його обмежить в правах спілкування з сином. Такі обмеження є дискримінаційними по відношенню до нього як до батька та суперечать положенням Конвенції про права дитини, Європейської конвенції про здійснення прав дитини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конституції України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та практиці Європейського суду з прав людини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М . С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

В порушення вказаних приписів суд першої інстанції не звернув увагу, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з батьком, а також не врахував, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що спілкування дитини з батьком може негативно вплинути на забезпечення розвитку дитини в безпечному, спокійному та стійкому середовищі та прийняв рішення з порушенням справедливої рівноваги між інтересами дитини та батька й без урахування найважливіших інтересів дитини.

Посилання суду першої інстанції на те, що оскільки орган опіки та піклування не встановив позитивний контакт батька з сином, а також на те, що психологом рекомендоване спокійне спілкування з дитиною, не свідчить про те, що такий психоемоційний стан дитини спричинений саме участю батька в спілкуванні та вихованні сина, а також не дає підстав для висновку про необхідність позбавлення батька права на підтримання з сином регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

У матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що позбавлення батька можливості участі в спілкування та вихованні сина сприятиме психоемоційному спокою дитини.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, чинної для України від 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя як право батьків на спілкування з дитиною.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст.4 Конвенції Про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20.09.2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним і такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини; якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково та встановити ОСОБА_1 час спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожну другу суботу та неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. за місцем проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до рідних, в тому числі до бабусі та дідуся; кожні канікули, в літній та зимовий період, не менше 7 днів для відпочинку та оздоровлення дитини на території України.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 921 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 24 грудня 2019 року скасувати і прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітнім сином задовольнити частково.

Встановити ОСОБА_1 час спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожну другу суботу та неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. за місцем проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) без обмеження місця прогулянок, з можливістю поїздки до рідних, в тому числі до бабусі та дідуся; кожні канікули, в літній та зимовий період, не менше 7 днів для відпочинку та оздоровлення дитини на території України.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: