Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 752/16398/16-ц

провадження № 61-12413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Національний університет біоресурсів і природокористування України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України на постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року в складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Чобіток А. О., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року Національний університет біоресурсів і природокористування України (далі - НУБіП України, Університет) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку.

Позов обґрунтував тим, що він є балансоутримувачем гуртожитку АДРЕСА_1 . Працюючи доцентом кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки НУБіП України, ОСОБА_1 був поселений у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку студентського містечка НУБіП України на підставі договору про користування житловим приміщенням від 13 травня 2015 року. Строк дії договору визначений сторонами до 31 липня 2016 року. 14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до університету із заявою щодо переукладення з ним Договору на новий строк. За результатами засідання Комісії з поселення співробітників університету у гуртожитки студмістечка, з приводу розгляду питання щодо поселення співробітників на 2016-2017 навчальний рік в гуртожитки студмістечка університету з метою раціонального використання житлового фонду та вивільнення кімнат для поселення студентів, було прийнято рішення вивільнити шість кімнат в гуртожитку, зокрема і кімнату в якій проживав відповідач. Посилаючись на те, що після закінчення терміну дії договору ОСОБА_1 продовжує проживати в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 , НУБіП України просив суд ухвалити рішення про виселення відповідача з гуртожитку та зняти його з реєстраційного обліку на підставі положень статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року позов НУБіП України задоволено. Виселено ОСОБА_1 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та знято його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення терміну дії договору про користування житловим приміщенням відповідач добровільно не звільнив кімнату в гуртожитку, а відтак зайняв її самоправно, тому підлягає виселенню на підставі положень статті 116 ЖК Української РСР.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову НУБіП України відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що право на користування кімнатою у гуртожитку виникло у ОСОБА_1 не на підставі спеціального ордеру на поселення, а відповідно до умов цивільно-правової угоди, яким є договір про надання житлового приміщення в гуртожитку відповідачу на строк до 31 липня 2016 року, тому питання наявності законних підстав користування ОСОБА_1 кімнатою у гуртожитку у зв`язку з закінченням строку дії договору, заперечення відповідача з підстав наявності у нього переважного права на укладення договору на новий строк мають з`ясовуватись судом за умови обґрунтування позовних вимог університету положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яким регулюються цивільні, а не житлові відносини.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки НУБіП України підставою для виселення ОСОБА_1 визначило статтю 116 ЖК Української РСР, то з огляду на правила диспозитивності цивільного судочинства, позовні вимоги НУБіП України задоволенню не підлягають.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У лютому 2018 року НУБіП України надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції:

- не врахував, що положення глави 59 ЦК України розповсюджуються лише на відносини комерційного житлового найму, в яких об`єктом найму є житло, що належить власникам на праві приватної власності. А найм житла, яке перебуває в державній або комунальній власності, регулюється главою 2 розділу ІІІ ЖК Української РСР;

- не звернув увагу на те, що НУБіП України має статус самоврядного (автономного) державного вищого навчального закладу;

- не встановив до якої форми власності належить гуртожитку АДРЕСА_1 ;

У травні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив касаційну скаргу НУБіП України, в якому зазнає про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 березня 2018 року касаційну скаргу НУБіП України на постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 рокупередано на розгляд судді-доповідачу Коротуну В. М.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року НУБіП України поновлено строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року; відкрито касаційне провадження в справі за позовом НУБіП України до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку; витребувано матеріали справи № 752/16398/16-ц із Голосіївського районного суду м. Києва;надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2018 року матеріали справи № 752/16398/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1072/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги НУБіП України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу НУБіП України та матеріали справи № 752/16398/16-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин касаційна скарга НУБіП України на постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що гуртожиток АДРЕСА_1 перебуває на балансі НУБіП України.

ОСОБА_1 до 31 жовтня 2016 року працював у НУБіП України на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки

13 травня 2015 року між НУБіП України та ОСОБА_1 було укладено договір про користування житловим приміщенням згідно з Положенням про порядок поселення (переселення, виселення) молодих спеціалістів, працівників університету (в тому числі працівників гуртожитку) та сторонніх осіб, які співпрацюють із підрозділами університету, в гуртожитки студентського містечка НУБіП України, на 2015 -2016 навчальний рік, затвердженого наказом ректора від 26 березня 2015 року № 361, відповідно до якого НУБіП України зобов`язався надати ОСОБА_1 житлове приміщення, а саме, кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 .

Для забезпечення співробітників університету тимчасовим житлом на 2015-2016 навчальний рік ректором НУБіП України прийнято наказ від 20 липня 2015 року № 814 про поселення ОСОБА_1 в кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку АДРЕСА_1 , терміном проживання з 01 серпня 2015 року по 31 липня 2016 року.

01 серпня 2015 року між НУБіП України та ОСОБА_1 було підписано акт прийому-передачі житлового приміщення.

14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до НУБіП України з заявою щодо переукладення з ним договору на новий строк.

Вказана заява була передана на розгляд Комісії з поселення співробітників університету у гуртожитки студмістечка.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії від 25 липня 2016 року № 5 з приводу розгляду питання щодо поселення співробітників на 2016 - 2017 навчальний рік в гуртожитки студмістечка університету з метою раціонального використання житлового фонду та вивільнення кімнат для поселення студентів, було прийнято рішення вивільнити шість кімнат в гуртожитку АДРЕСА_1 , в число яких входить і кімната № НОМЕР_1 .

Посилаючись на те, що після закінчення терміну дії договору ОСОБА_1 продовжує проживати в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку, НУБіП України просило суд ухвалити рішення про виселення відповідача з гуртожитку та зняти його з реєстраційного обліку на підставі положень статті 116 ЖК Української РСР.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази на надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки право на користування спірною кімнатою у гуртожитку виникло у ОСОБА_1 не на підставі спеціального ордеру на поселення, а відповідно до умов цивільно-правової угоди, яким є договір про надання житлового приміщення в гуртожитку відповідачу на строк до 31 липня 2016 року, то питання наявності законних підстав користування ОСОБА_1 кімнатою у гуртожитку у зв`язку з закінченням строку дії договору, заперечення відповідача з підстав наявності у нього переважного права на укладення договору на новий строк мають з`ясовуватись судом за умови обґрунтування позовних вимог університету положеннями ЦК України, яким регулюються цивільні, а не житлові відносини.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що НУБіП України підставою для виселення ОСОБА_1 визначило саме статтю 116 ЖК Української РСР, тому з огляду на положення правила диспозитивності цивільного судочинства, його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що положення глави 59 ЦК України розповсюджуються лише на відносини комерційного житлового найму, в яких об`єктом найму є житло, що належить власникам на праві приватної власності, а найм житла, яке перебуває в державній або комунальній власності, регулюється виключно главою 2 розділу ІІІ ЖК Української РСР, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Так, порядок поселення до гуртожитків, які перебувають у державній чи комунальній власності дійсно врегульовано главою 2 розділу ІІІ ЖК Української РСР, однак ця глава містить статтю 61, відповідно до якої договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У цій справі судами встановлено, що позивачем при забезпеченні відповідача житлом ордер на вселення в житлову кімнату гуртожитку видано не було. Натомість сторони уклали цивільно-правову угоду - договір користування житловим приміщенням від 13 травня 2015 року.

Укладення договору найму житлового приміщення на підставі норм ЦК України в гуртожитку, який перебуває у державній чи комунальній власності прямо не передбачено нормами чинного законодавства України. Разом з тим, законодавство і не містить заборон щодо укладення таких правочинів.

Отже, оскільки правовідносини сторін щодо надання у користування житлової кімнати гуртожитку виникли на підставі цивільно-правової угоди - договору найму, то такі відносини підлягають регулюванню за нормами ЦК України.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині його судового рішення, а зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик