ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року

Справа № 643/12730/18

Провадження № 22-ц/818/3450/20

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хорошевського О.М.

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

треті особи Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року, постановлене суддею Харченко А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірна квартира була отримана батьками позивача. Після смерті батька ОСОБА_5 наймачем вказаного житлового приміщення було визнано ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів № 145/1 від 16.07.1996 року. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з часу її смерті особовий рахунок та договір найму житлового приміщення не переоформлявся. На теперішній час в квартирі зареєстровано п`ять осіб: позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_7 та сестра позивача з родиною ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.11.2007 року, задоволено позов ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та поновлено їх право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 та вселено їх у вказану квартиру разом з їх малолітнім сином. Однак з 2007 року останні в квартиру не вселялися, до позивача стосовно вселення не зверталися, примусове вселення виконавчою службою не проводилося. ОСОБА_2 добровільно залишила житлове приміщення, її чоловік та син в спірній квартирі ніколи не мешкали. Жодних речей відповідачів у квартирі не має. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, позивач самостійно сплачує комунальні послуги з заробітної плати за п`ятьох осіб, позбавлена можливості оформити субсидію.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року позовні вимоги задоволені.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати як необґрунтоване, ухвалене за умов неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скарга містить посилання на те, що предметом доказування у даній справі є факт не проживання відповідача у спірній квартирі більше ніж шість місяців. Вказаний факт не підтверджено належними, допустимими та достатніми на те доказами і грунтується лише на показаннях свідків, які проживають у будинку АДРЕСА_2 , джерелом яких може бути виключно інформація, що надана самим позивачем, тобто особою, зацікавленою у вирішенні даної цивільної справи. В матеріалах справи відсутні будь-які інші письмові докази на підтвердження даного факту, зокрема, немає Акту про не проживання, що має бути посвідче належним чином балансоутримувачем будинку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.11.2007 у справі №2-118/07 відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з тих підстав, що останні сплачують комунальні послуги, не припиняють обов`язки члена сім`ї, передбачені ст. 64 ЖК України, проте були позбавлені у користуванні житловою площею у зв`язку із чиненням перешкод з боку ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вбачається, що відповідачі по даній цивільній справі сплачували комунальні послуги, не припиняли обов`язків члена сім`ї, передбачені ст. 64 ЖК України, проте були позбавлені у користуванні житловою площею у зв`язку із чиненням перешкод з боку ОСОБА_1 до 2007 року.

В матеріалах справи знаходиться також рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2017 року по справі №643/6733/16-ц та вимога КП «Жилкомсервіс» щодо солідарного стягнення заборгованості за сплату комунальних послуг із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , проте відсутні будь-які докази щодо того, хто саме здійснював платежі за користування спірною квартирою після 2007 року.

Таким чином, на теперішній час відсутні будь-які докази, що позивач не здійснює перешкод у користуванні спірною квартирою і що саме вона сплачує усі комунальні послуги за користування нею.

Враховуючи, що вимоги позивача по даній цивільній справі уже були заявлені щодо визнання тих самих осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та з тих самих підстав, то й існують усі підстави для закриття провадження у справі.

Предметом доказування по даній цивільній справі є також з`ясування причин відсутності відповідача понад встановлені Законом строки.

Так, в позовній заяві немає доказів, які б підтверджували причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 непрацездатними, знаходження їх в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо їх місця роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим таким що підлягає зачиненню без змін, а пеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 відсутні в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування нею. Ніяких доказів поважності причин їх відсутності на спірній житловій площі судом не встановлено. Факту порушення позивачем права відповідачів на проживання за вказаною адресою судом не встановлено.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що спірна трикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_3 знаходиться у комунальній власності.

Після смерті батька ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_5 наймачем вказаного житлового приміщення було визнано ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів № 145/1 від 16.07.1996 року (а.с.9).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з часу її смерті особовий рахунок та договір найму житлового приміщення не переоформлявся (а.с.11, 12).

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку КП «Жилкомсервіс» від 26.09.2017, копія якої знаходиться в матеріалах справи, в спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , її син ОСОБА_7 та сестра позивача з родиною ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.12).

Рішенням Московського районного суду від 23.11.2007 року поновлено порушене право відповідачів за цією справою та вселено до спірної квартири. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

Згідно повідомлення Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 10.09.2018, перевіркою автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні відділу виконавчий лист № 2-118/07, виданий 08.02.2008 Московським районним судом м. Харкова про вселення гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_3 , не знаходиться, проте система містить відомості, що 03.03.2008 виконавчий документ був пред`явлений до виконання де стягувачем був ОСОБА_4 , а боржником ОСОБА_1 , проте відомості щодо виконання вищезазначеного виконавчого документа відсутні.

Іншої інформації щодо проведення виконавчих дій у відділу не має (а.с. 67). Відомостей про винесення постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або постанови про виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.11.2007 року у добровільному порядку суду не надано.

Щодо листа КЗОЗ «Міська поліклініка № 11» Харківської міської ради від 28.01.2020 р., в якому зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , на обліку закладу охорони здоров`я не перебувають та що наявна лише амбулаторна картка на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 . не може свідчити про відсутність у житловому приміщенні відповідачів останні 6 місяців без поважної причини, як це передбачено законом.

Акт центру соціальних служб для сім`ї та молоді Московської районної ради ХМР, на який посилається позивач як на підтвердження відсутності відповідачів за місцем реєстрації датований 22.08.2018 року та з якого вбачається, що службою встановлена відсутність більшості членів сім`ї, що призвело до виникнення боргів за комунальні послуги. Проте а ні періоду, а ні повторного встановлення цієї обставини яка дійсно би підтвердила відсутність відповідачів протягом 6 місяців без поважних причин не встановлено.

Що стосується посиланні апеляційної скарги про закриття провадження у справі судова колегія зазначає, що підстав для цього не має, оскільки спір за позовом ОСОБА_1 було розглянуто щодо права на проживання відповідачів, станом на 2007 рік. При цьому, підставою звернення до суду із даним позовом став саме той факт, що з 2007 року, після винесення рішення суду, відповідачі так і не скористались своїм право на проживання у спірному житловому приміщенні. Тобто, в даному випадку, підставою позову є зовсім інші обставини, ніж ті, що були на момент розгляду справи у 2007 році.

Відповідно до ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за наймачем або членами його сім`ї протягом 6 місяців, а у разі відсутності з поважних причин цей строк може бути продовжений судом за заявою відсутнього.

Однак, твердження суду першої інстанції, що відповідачі з такою заявою до суду не звернулися, після ухвалення рішення суду в 2007 році про поновлення їх прав в спірну квартиру не вселилися та що ніяких доказів поважності причин їх відсутності на спірній житловій площі судом не встановлено судовою колегією не приймається.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Оскільки судом першої інстанції не вірно встановлено про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, згідно п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 рокускасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, які продовжуються на строк карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної інфекції «COVID-19», може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повне текст постанови складено 25 червня 2020 року