Справа № 495/7756/19
№ провадження 2/495/34/2020
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

27 травня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідачки: не з`явилася

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському

цивільну справу № 495/7756/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу

В С Т А Н О В И В:

27.08.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідачка) про розірвання шлюбу (а.с.1-2).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2019 року по справі № 495/7756/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відкрито загальне позовне провадження. У справі призначено підготовче судове засідання (а.с.11-12).

29.11.2019 року від відповідачки - ОСОБА_2 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.21), відповідно до якого вона не визнає позовну заяву в повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позову про розірвання шлюбу з наступних підстав.

Так, відповідачка вказує, що у неї з позивачем є діти, онука, яких на її думку, вони разом повинні ставити на ноги. Вважає, що в неї з позивачем є шанс на з`єднання сім`ї. Також зазначає, що позивач є власником 1/5 частини квартири, в якій вона мешкає разом з їх спільною дитиною та вважає, що розірвання шлюбу буде доречним тільки після того, як позивач подарує свою частину квартири онучці. Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та розглянути справу тільки за її участю.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але подав на адресу суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить шлюб розірвати та розглянути справу без його участі, у зв`язку з запровадженим на території України карантином. Зазначив, що на примирення з відповідачкою він категорично не згоден, так як вже шістнадцять років проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою та має намір офіційно зареєструвати з нею шлюб (а.с.57).

Відповідачка - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, але подала на адресу суду клопотання про примирення сторін. Зазначила, що вона є пенсіонером, людиною похилого віку та її потрібна підтримка і допомога, а не самотність, у зв`язку з чим просить надати строк на примирення, терміном у два місяці (а.с.55-56).

Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідачка - ОСОБА_2 належним чином сповіщена про дату, час і місце цього засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення 23.05.2020 року ОСОБА_2 судової повістки про розгляд справи на 27.05.2020 рік (а.с.58).

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки (сповіщеної про розгляд справи належним чином), на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 23.07.1977 року між позивачем - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що 23.07.1977 року зроблено відповідний актовий запис за № 287, що підтверджується виданим повторно 22.08.2019 року свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.3).

Від сумісного шлюбу у сторін неповнолітніх дітей не має.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

За твердженням позивача, з 2004 року сімейне життя між ним та відповідачкою погіршилося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен із сторін має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, спільне господарство не ведеться та сумісне проживання припинено. На прохання звернутися до відділу реєстрації актів цивільного стану про розірвання шлюбу, відповідачка відмовилась. На думку позивача, за його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає та на примирення він не згоден.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина третя статті 105 Сімейного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України).

Згідно із статтею 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Як встановлено матеріалами справи, 22.05.2020 року ОСОБА_2 подала на адресу суду клопотання про примирення з ОСОБА_1 (а.с.55-56), обґрунтовуючи його тим, що вона є пенсіонером, людиною похилого віку та їй потрібна підтримка і допомога, а не самотність, у зв`язку з чим просить надати строк на примирення, терміном у два місяці, однак у судове засідання на 27.05.2020 року відповідачка - ОСОБА_2 не з`явилася, хоча сповіщена про час та місце судового розгляду належним чином (а.с.57).

27.05.2020 року, ОСОБА_1 подав на адресу суду заяву, згідно якої зазначив, що він знаходиться у похилому віці (65 років) та вже шістнадцять років проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_4 , з якою має намір офіційно зареєструвати шлюб. Малолітніх або неповнолітніх дітей у сторін не має, шлюбні відносини припинені з 2004 року, спільне господарство не ведеться та він категорично заперечує проти примирення з відповідачкою. Звернув увагу суду на те, що його позовна заява розглядається у суді вже майже рік, а відповідачка не з`являється до суду та навмисно затягує розгляд даної справи (а.с.58).

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 761/33261/16-ц від 26.11.2018 року встановлено, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованність клопотання відповідачки про надання строку на примирення з позивачем, так як воно суперечить моральним засадам суспільства, а саме інтересам позивача, з наступних підстав.

Позивач вже шістнадцять років проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою і має намір офіційно зареєструвати з нею шлюб та знаходячись у віці 65 років, ще 27.08.2020 року звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. У свою чергу, відповідачка жодного разу в судові засідання не з`явилася, хоча відповідно до поданого відзиву просила розглядати справу тільки за її участю, проте для обґрунтування відмови розірвати шлюб з позивачем жодних доказів не представила, намагалася оскаржити ухвалу суду про відкриття провадження у справі, яка не підлягає оскарженню та подала необґрунтоване клопотання для надання строку для примирення, що свідчить про навмисне зловживання процесуальними правами і обов`язками з метою затягування розгляду даної справи.

Крім того, суд зауважує, що надання строку на примирення є виключно правом суду, а у даному випадку судом не вбачається належних підстав для надання такого строку, так як суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що сторони тривалий час не проживають однією сім`єю, позивач є людиною похилого віку та довгий час співмешкає з іншою жінкою, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не має, а навпаки має намір офіційно зареєструвати теперішні стосунки, суд за своїм внутрішнім переконанням дійшов до висновку про неможливість подальшого сумісного проживання сторін та збереження шлюбу, який суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим суд вважає за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами.

Керуючись т..ст. 21, 24, ч.ч. 3, 4 ст.56, ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110, т..ст. 112-113, 115 Сімейного кодексу України, т..ст. 2, 12-13, 76-81, 128, 131, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 23.07.1977 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що 23.07.1977 року зроблено відповідний актовий запис за № 287, видане повторно 22.08.2019 року свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя В.В. Мишко