Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Київ

справа № 236/918/17

провадження № 61-41092св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Краснощокової Н. С., Азевича В. Б., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк» або Банк) в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовом, посилаючись на те, що 30 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк») та відповідачем укладений кредитний договір № 7638, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн зі сплатою 15,0 % річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 29 січня 2018 року. Відповідач зобов`язалась щомісячно, до останнього числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в розмірі 1 666,67 грн та сплачувати проценти, нараховані Банком за користування коштами, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових операцій з використанням рахунків ПАТ «Ощадбанк», починаючи з лютого 2008 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів за користування коштами позичальник має здійснити не пізніше 29 січня 2018 року.

Відповідач отримала кредит в обумовленому договором розмірі, однак з грудня 2011 року не виконує належним чином своїх зобов`язань за договором. Станом на березень 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 555 118,74 грн, що складається із основного боргу - 187 359,89 грн, процентів за користування кредитом - 60 387,31 грн, пені - 73 435,57 грн, інфляційного збільшення заборгованості - 202 863,07 грн, 3% річних - 31 072,90 грн. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у вказаному розмірі та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 січня 2018 року позов ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» суму основного боргу за кредитним договором 60 000,12 грн, проценти за користування кредитом на суму 27 024,71 грн, пеню в розмірі 283,50 грн, інфляційні витрати в розмірі 19 535,31 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 915,95 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив із того, що у позовній заяві вказано, що відповідач не виконує зобов`язань за кредитним договором з грудня 2011 року, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що оригінали документів, пов`язаних із виконанням кредитного договору від 30 січня 2008 року, зберігаються в колишньому приміщенні філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» у м. Донецьку, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. Із наданої відповідачем виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що за договором № 7638 позичальником здійснено останній платіж 01 квітня 2010 року - сплачені проценти за користування коштами на суму 538,98 грн. Позовна заява складена та підписана 17 березня 2017 року, отже, позивач пропустив позовну давність за період до березня 2014 року. Суд стягнув заборгованість за три роки до часу звернення позивача з позовом із розрахунку щомісячного платежу, обумовленого договором за три роки в сумі 60 000,12 грн (1667,67 грн * 36 місяців); проценти за користування кредитом за три роки до часу звернення позивача з позовом із розрахунку передбачених договором 15,0 % річних в сумі 27 024,71 грн (60 000,12 грн * 15 : 100 : 365 * 1096); пеню за період з березня 2014 року до 13 квітня 2014 року у розмірі 283,50 грн (сума боргу за 26 днів прострочення платежу 1 667,67 * 17 : 100 = 283,50), врахувавши, що з 14 квітня 2014 року на відповідача, як особу, яка зареєстрована і проживає у м. Лиман Донецької області, поширюється дія мораторію на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Суд першої інстанції також стягнув інфляційне збільшення заборгованості за період з березня 2014 року по березень 2017 року в сумі 19 535,31 грн. У задоволенні вимог про стягнення 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд відмовив, оскільки договором встановлено інший розмір процентів і питання про стягнення таких процентів з відповідача вже було вирішено при ухваленні цього рішення.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 січня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 7638 станом на березень 2017 року у розмірі 481 683,17 грн, що складається із заборгованості за кредитом у сумі 187 359,89 грн, процентів за користування кредитом - 60 387,31 грн, інфляційного збільшення заборгованості - 202 863,07 грн, 3 % річних - 31 072,90 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 18 069,11 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційній суд виходив з того, що суд першої інстанції, в порушення вимог статей 263, 264 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не з`ясував причини пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом, не врахував, що Банк своєчасно після припинення відповідачем сплати щомісячних платежів у повернення кредиту звернувся за вчиненням виконавчого напису та своєчасно пред`явив його до виконання, а після повернення виконавчого документу державним виконавцем повторно пред`являв його до виконання. Своєчасне звернення за вчиненням виконавчого напису, пред`явлення його до виконання державному виконавцю, правомірне очікування виконання виконавчого документа та звернення до суду після повернення виконавчого документа без виконання є поважною причиною пропуску позовної давності, у зв`язку із чим відмова у позові про стягнення заборгованості за кредитом за період до березня 2014 року у зв`язку із пропуском позовної давності, на думку апеляційного суду, є неправильною.

Крім того, стягуючи проценти за користування кредитом в сумі 27 024,71 грн за період з березня 2014 року по березень 2017 року суд першої інстанції не врахував, що Банк припинив нараховувати проценти за користування кредитом станом на час пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, що відповідає підпункту 1.6.1 кредитного договору.Стягнувши заборгованість за процентами за інший період, а саме за три роки до часу звернення позивача до суду з позовом, із розрахунку щомісячного платежу, обумовленого договором, за три роки в сумі 60 000,12 грн суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом підлягають задоволенню у повному обсязі, також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі, заявленому позивачем. У задоволенні позовних вимог Банку про стягнення пені апеляційним судом відмовлено з огляду на те, що міста Донецьк та Лиман (до перейменування - Красний Лиман), розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р віднесені до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція. Тому період з 14 квітня 2014 року пеня з відповідача не може бути стягнута, а за період до 14 квітня 2014 року позовні вимоги про стягнення пені, що визначена сторонами у пункті 5.2 кредитного договору у розмірі 17,0 % від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення, підлягають відхиленню через ненадання позивачем доказів на підтвердження розміру пені.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, яким задоволена її заява про застосування наслідків пропуску позовної давності та правильно визначені її зобов`язання за кредитним договором з урахуванням положень статті 261 ЦК України (щодо початку перебігу позовної давності). Окрім цього, відповідач, не визнаючи вимог, зазначених у виконавчому написі, оскаржувала його та подавала позов до суду, яким просила цей виконавчий напис скасувати, як такий, що не підлягає виконанню, до того ж 11 березня 2016 року виконавчий напис був повернутий позивачу зі строком пред`явлення до 11 березня 2017 року.

Апеляційний суд, на думку заявника, зробив помилковий висновок про те, що своєчасне звернення за вчиненням виконавчого напису, пред`явлення до виконання державному виконавцю, правомірне очікування виконання виконавчого документа та звернення до суду після повернення виконавчого документа та звернення до суду після повернення виконавчого документа без виконання є поважною причиною пропуску позовної давності.

На підтвердження своїх доводів заявник посилається на правові позиції щодо позовної давності, викладені в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у провадженні № 6-116цс13, від 02 листопада 2016 року у справі № 759/11503/14-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 703/6089/14.

У грудні 2018 року до Верховного Суду від ПАТ «Ощадбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на її безпідставність, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою. Інших відзивів станом на дату розгляду справи Верховним Судом не надходило.

У вересні 2019 року до Верховного Суду від ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» надійшло клопотання про зміну найменування позивача - з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» з підтверджуючими таку зміну найменування документами (копією статуту та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), що підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-41092ск18 призначено судді-доповідачу Мартєву С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року (після усунення недоліків згідно з ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року) відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із Краснолиманського міського суду Донецької області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року провадження № 61-41092св18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судамивстановлено, що ПАТ «Ощадбанк» має право на надання банківських послуг згідно зі статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі ліцензії Національного банку України.

30 січня 2008 року між сторонами у цій справі укладений кредитний договір № 7638, згідно з яким Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, а ОСОБА_1 зобов`язалась прийняти, належним чином використати та повернути кредит у вказаній сумі (рівними частинами у розмірі 1 666,67 грн), а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 15,0 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 29 січня 2018 року на придбання житла.

Згідно з підпунктом 1.6.1 кредитного договору проценти нараховуються Банком щомісячно на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит, або до моменту коли Банк змушений звернутися до третіх осіб (судових органів, нотаріуса) з метою примусового стягнення боргу.

Виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується нотаріально посвідченим договором іпотеки нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 2.1 кредитного договору).

Відповідно до підпункту 4.2.2 кредитного договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором у примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.2 кредитного договору визначено, що за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 17,0 % від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 7.8. кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування ним, комісійних винагород, штрафів, пені, тощо), що передбачені умовами договору.

У забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 7638, а також за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 7637, що укладений позивачем з ОСОБА_2 , 30 січня 2008 року між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким Банк має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт власноручного підписання кредитного договору, отримання кредиту за договором від 30 січня 2008 року № 7638 в сумі 200 000,00 грн відповідачем визнається. Відповідач також не заперечує того, що кредит у повному обсязі нею не повернуто та що вона припинила сплачувати щомісячні платежі з повернення кредиту 01 квітня 2010 року.

Таким чином, позивач свої зобов`язання за кредитним договором повністю виконав, надавши позичальнику ОСОБА_1 кредит в розмірі, обумовленому сторонами, відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконала, не забезпечивши своєчасного повернення позивачеві запозичених коштів, що призвело до утворення заборгованості перед Банком.

12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Анікіною І. О. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, за рахунок коштів, отриманих від реалізації, житлового будинку та земельної ділянки запропоновано задовольнити вимоги Банку, зокрема, за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 7638, за яким боржником є ОСОБА_1 , у розмірі: непогашений залишок за кредитом - 128 333,19 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 59 026,70 грн, нараховані проценти за кредитом - 60 387,31 грн, пеня за несвоєчасні розрахунки за кредитом та процентами - 18 317,66 грн, всього - 266 064,86 грн.

Виконавчий напис був своєчасно пред`явлений Банком до виконання, 06 січня 2012 року державним виконавцем Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області відкрито виконавче провадження, 30 березня 2012 року призначено експерта для визначення вартості майна. 11 березня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до 11 березня 2017 року.

Банком повторно пред`явлено виконавчий напис до виконання та постановою державного виконавця від 29 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Анікіною І. О.

Після повернення виконавчого документа він знову був пред`явлений до виконання та постановою головного державного виконавця Лиманського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області від 20 липня 2017 року відкрито виконавче провадження.

Виконавчий напис до часу звернення позивача з позовом не виконано, що не оспорюється відповідачем, яка проживає в будинку, що є предметом іпотеки, також відповідач не заперечує, що кредитні кошти у повному обсязі нею не повернуті.

Позивач надав розрахунки сум інфляційних втрат та 3 % річних за період з 30 січня 2008 року по 08 березня 2017 року, відповідачем заперечень щодо неправильності розрахунку не надано. Доказів сплати кредиту та залишку заборгованості за кредитом у іншому розмірі, ніж вказано у позовній заяві Банку та у наданому ним розрахунку заборгованості, відповідачем не надано.

Позивач звернувся з позовом 27 березня 2017 року (дата відправлення позовної заяви з додатками поштою).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подала письмову заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж в погашення заборгованості за процентами нею здійснено 01 квітня 2010 року (538,98 грн), саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушеного права, який звернувся з позовом у березні 2017 року, таким чином пропустивши позовну давність.

Відповідач ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 13 червня 2014 року і дотепер зареєстрована та фактично мешкає по АДРЕСА_1.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки матеріали справи містять підтвердження, що позичальник ОСОБА_1 , отримавши від Банку кредит, не виконувала належним чином взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором від 30 січня 2008 року, має прострочену заборгованість перед позивачем, що відповідачем не заперечується, суди дійшли правильного висновку, що Банк має право вимагати від ОСОБА_1 повернення суми кредиту та стягнення нарахованої заборгованості за кредитним договором у судовому порядку.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги Банку, врахувавши, що за вимогою позивача 12 грудня 2011 року вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку для погашення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником є ОСОБА_1 , у загальній сумі 266 064,86 грн, з яких непогашений залишок за кредитом - 128 333,19 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 59 026,70 грн, нараховані проценти за кредитом - 60 387,31 грн, пеня за несвоєчасні розрахунки за кредитом та процентами - 18 317,66 грн, а також те, що Банк звернувся з позовом до суду 23 липня 2017 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач пропустив трирічну позовну давність, встановлену законом та кредитним договором від дати порушення позичальником визначеного Банком строку для дострокового повернення кредиту.

Колегія суддів не вбачає порушень у не задоволенні апеляційним судом, на відміну від суду першої інстанції, заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки, як правильно відмітив суд апеляційної інстанції, Банк своєчасно звернувся до нотаріуса за зверненням стягнення на предмет іпотеки, отримавши виконавчий напис, своєчасно звернувся за його примусовим виконанням, правомірно чекав від державної виконавчої служби примусового виконання виконавчого напису, після повернення виконавчого напису без виконання звернувся до суду із пропуском трирічного строку для звернення до суду з позовом з моменту невиконання вимоги Банку про дострокове повернення кредитних коштів, проте вказані дії, вчинені Банком, свідчать про поважність причин пропуску строку, тому він підлягає поновленню.

З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду про поважність причин пропуску Банком позовної давності відхиляються колегією суддів.

Посилання в касаційній скарзі на викладені у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у провадженні № 6-116цс13, від 02 листопада 2016 року у справі № 759/11503/14-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 703/6089/14 висновки відхиляються з огляду на відмінність обставин у справі, що розглядається, та зазначення у вказаних постановах про інститут переривання позовної давності, а не її пропуск із визнанням причин такого пропуску поважними.

Щодо питання поважності причин пропуску строку Верховний Суд звертає увагу, що з огляду на норми статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів сплати кредиту та залишку заборгованості за кредитом у іншому розмірі, ніж вказано у позовній заяві Банку та у наданому ним розрахунку заборгованості, відповідачем не надано, доводів щодо неправомірності нарахування процентів за користування кредитом, інфляційних втрат чи 3 % річних не зазначено.

Зазначення ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що вона оскаржувала вчинений нотаріусом за вимогою Банку напис, не може бути прийнято, тому що не підтверджено доказами у матеріалах справи.

Також апеляційним судом правильно враховано положення статті 2 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо мораторію на нарахування пені на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями з огляду на адресу реєстрації та проживання ОСОБА_4 в містах Донецьк та Лиман (Красний Лиман до перейменування) та відсутність належних розрахунків при відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 73 435,57 грн.

Таким чином, оскільки судами встановлено факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, які підлягають захисту в обраний ним спосіб, з огляду на поважність причин пропуску позовної давності, Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 30 січня 2008 року № 7638 у розмірі 481 683,17 грн, що складається із заборгованості за кредитом у сумі 187 359,89 грн, процентів за користування кредитом - 60 387,31 грн, інфляційного збільшення заборгованості - 202 863,07 грн, 3 % річних - 31 072,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі рішення судом апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик