ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 червня 2020 року

м. Харків

справа №639/5391/18

провадження № 22-ц/818/2899/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року, постановлене під головуванням судді Труханович В.В. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 01 березня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 367 425,84 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір у сумі 5 511,39 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та стягнути на його користь судовий збір.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що недоведеними є доводи Харківської міської ради про безпідставне збереження ним грошових коштів у вигляді орендної плати за землю. ОСОБА_1 зазначає, що позивач не звертався до нього із пропозицією укладення договору оренди земельних ділянок площею 0,0443 га та 0,1044 га по АДРЕСА_1 . Вказані земельні ділянки не мають ні визначених меж, ні кадастрового номеру, інформація про них не занесена до Державного земельного кадастру. Відповідач вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги ст. 1166 ЦК України, а не вимоги ст. 1212 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Зазначено, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості розміру заявлених Харківською міською радою вимог, не надав оцінки тому, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та дійшов передчасних висновків про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367, ст. 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню; наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2005 року р№ 2-1179, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Дорогій В.А. та нежитлової будівлі літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року р№ 2-1318, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Дорогій В.А., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 липня 2018 року № 130894135.

Згідно з відповіддю Головного управління ДФС у Харківській області ОСОБА_1 не нараховує та не сплачує земельний податок на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_1 .

Станом на 29 грудня 2012 року у відділі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельні ділянки, які зазначені на доданих до листів схемах по АДРЕСА_1 (відповідь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 25 липня 2017 року № 19-20-0.23,08-1321/116-17).

На підставі рішення Харківської міської ради від 03 жовтня 2007 року № 202/07 земельна ділянка площею 0, 1897 га була продана АТ «ТАХІОН» згідно з договором купівлі-продажу від 24 грудня 2007 року № 18/07 (відповідь Департаменту Земельних відносин від 11 серпня 2017 року № 5100/0/225-17).

Актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 16 липня 2018 року по АДРЕСА_1 встановлено, що на земельній ділянці по площею 0,0443 га за вищевказаною адресою розташовано нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв.м., а на земельній ділянці площею 0,1044 га розташована нежитлова будівля літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв.м., право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1

Площа земельних ділянок відповідно до меж складає 0,0443 га та 0,1044 га. Межі земельних ділянок визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі.

Земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по АДРЕСА_1 перебувають у власності територіальної громади м. Харкова.

За розрахунком позивача ОСОБА_1 безпідставно зберіг грошові кошти в розмірі орендної плати на загальну суму 367 425,84 грн, у тому числі по земельній ділянці площею 443 кв.м: за період з 01 по 31 серпня 2018 року - 5 918, 79 грн, з 01 січня по 31 липня 2018 року - 27 621,02 грн, з 01 січня по 31 грудня 2017 року - 47 350,32 грн, з 01 січня по 31 грудня 2016 року - 26 802,04 грн, з 01 вересня по 31 грудня 2015 року - 6 234,48 грн; по земельній ділянці площею 1044 кв. м: за період з 01 по 31 серпня 2018 року - 13 169,92 грн, з 01 січня по 31 липня 2018 року - 61 459,79 грн, з 01 січня по 31 грудня 2017 року - 105 359,64 грн, з 01 січня по 31 грудня 2016 року - 59 637,44 грн, з 01 вересня по 31 грудня 2015 року - 13 872, 40 грн.

У зв`язку з цим Харківська міська рада просила суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю на загальну суму 367 425,84 грн.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку в ГУ ДФС у Харківській області як платник єдиного податку (а.с.50 т.1).

У суді першої інстанції відповідач наполягав, що як фізична особа-підприємець він сплачує, в тому числі, і плату за землю, оскільки цільове призначення земельної ділянки - виробниче користування.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що спірні правовідносини підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п.1,6 ч.1 ст. 20 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З матеріалів справи убачається, що сторонами у справі є Харківська міська рада та ОСОБА_1 , який є фізичною особою-підприємцем.

Відповідач використовує належні йому нежитлові приміщення та прилеглу територію по АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності.

За приписами ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» в п.3 роз`яснив, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є фізична особа).

Як зазначається в пункті 3.1.постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 року «Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам» господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

1) участь у спорі суб`єкта господарювання;

2) наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин;

3) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Враховуючи суб`єктний склад спірних правовідносин, - дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо cправа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України cудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідноч.1 ст. 377 ЦПК України cудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, так як дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 03.06.2020 року.