КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/4929/19
Головуючий у першій інстанції - Марфіна Н.В.
Номер провадження № 22-ц/824/5794/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 й покласти судові витрати на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1393 від 07 липня 2015 року. В період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що протягом останнього року їхнє сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалось, та що вони з чоловіком мають різні погляди на шлюб, сім`ю та принципи виховання дітей. Подружжя втратило відчуття любові та взаємоповаги, між нею та відповідачем постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина, сторони спільне господарство не ведуть, а шлюбні відносини фактично припинені й шлюб існує лише формально.

На переконання позивача, подальше спільне життя з відповідачем шкодить її інтересам та інтересам дитини, у зв`язку з чим подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим тому просила задовольнити її позов та розірвати вказаний шлюб.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що він з позивачкою перебуває у шлюбі близько п`яти років, а проживає однією сім`єю близько десяти років й в період фактичного проживання без реєстрації шлюбу в них народилася дитина - ОСОБА_3 . Апелянт вважає, що підстав для розірвання шлюбу немає й вказане суперечить дійсній волі позивача та може нашкодити інтересам їх спільної дитини.

ОСОБА_1 також зазначає, що за час спільного проживання та ведення господарства вони з дружиною набули достатню кількість матеріальних благ, зокрема власну квартиру та накопичені заощадження, що робилося для створення комфортних умов проживання для їх сім`ї.

Також зазначено, що стосунки ОСОБА_2 погіршились не тільки із відповідачем по справі, а також із іншими їхніми родичами та близькими людьми.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовано фактичні взаємовідносини, які склалися між їх подружжям, дійсні причини для подачі позову про розірвання шлюбу та не було враховано наявність малолітньої дитини. Окрім того, наголошено, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

17 березня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вказано, що вона за власні кошти придбала квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зазначено, що відповідач участі у купівлі зазначеної квартири не приймав і вона є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_2 зазначає, що до цього вже подавала заяву про розірвання шлюбу, проте повіривши словам ОСОБА_1 про те, що останній виправився і з метою збереження сім`ї, звернулась із заявою про залишення позовної заяви без розгляду. Однак, вказане не дало своїх результатів й відповідач по справі не має бажання зберегти сім`ю й тому вона була змушена знову звернутися до суду за захистом свого права.

Таким чином, ОСОБА_2 зазначає, що сам по собі факт того, що ОСОБА_1 є батьком їх спільної дитини не може бути підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила залишити рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

При апеляційному розгляді справи, ОСОБА_1 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, однак не заперечив щодо розірвання шлюбу, оскільки позивачка не має наміру з ним проживати та фактично проживає із інших чоловіком. При цьому зазначив, що між ним та позивачкою існують не вирішенні спірні питання щодо поділу спільно нажитого майна, який вони в добровільному порядку вирішити не можуть.

Представник позивачки ОСОБА_2 , адвокат Ковальчук Д.І. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи та постановленні рішення дотримано норми матеріального права та процесуального законодавства, з`ясовано дійсні наміри сторін на подальше проживання, і оскільки шлюб між сторонами існує лише формально тому суд задовольнив позов. При цьому судом вживалися заходи на примирення, але й ці заходи не призвели до збереження сім`ї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що при розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Зазначено, що за клопотанням відповідача судом було надано сторонам максимальний строк для примирення, однак сторони примирення не досягли і позивачка продовжує наполягати на розірванні шлюбу та не має наміру поновлювати шлюбні стосунки з відповідачем.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 07 липня 2015 року (а.с.9).

В період фактичного проживання сторін без реєстрації шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що відносини між нею та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції, стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршились, спільне господарство вони не ведуть.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Окрім того, важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин, відповідно до ч.7 ст.240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п.5 ч.1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у судовому засідання, яке відбулося 21 червня 2019 року відповідачем по справі було заявлено клопотання про надання терміну для примирення. ОСОБА_2 висловилась проти задоволення вказаного клопотання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про надання сторонам строку на примирення задоволено. Надано сторонам строк на примирення терміном шість місяців (а.с.43-48).

Проте, в подальшому сторони не досягли вказаного примирення й рішенням суду даний шлюб було розірвано.

Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції сторонам по справі було надано можливість досягти примирення між собою й надано максимальний строк для вказаної мети - шість місяців.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільного господарства не ведуть, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 24 червня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв