ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 156/482/17

провадження № 61-25814св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Колонська сільська рада Іваничівського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Нєвєрова І. М., та постанову апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом, уточненим у вересні 2017 року, до Колонської сільської ради Іваничівського району Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначили, що проживають у житловому будинку з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ; вказане домоволодіння має статус колгоспного двору, членами якого були позивачі, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_4 , який є чоловіком ОСОБА_1 і батьком ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_5 , яка, відповідно, є дочкою та сестрою позивачів, - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказують, що успадкували належні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частки домоволодіння, так як проживали з ними на день відкриття спадщини і фактично вступили в управління спадковим майном.

Вважають, що інші спадкоємці ОСОБА_5 не мають право на спадкування частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , оскільки у разі смерті одно із членів колгоспного двору спадщина не відкривається, а лишається у власності двору.

За таких обставин ОСОБА_6 і ОСОБА_2 просили визнати за ними у порядку спадкування після ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння за кожним.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 12/24 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - право власності на 7/24 часток цього домоволодіння.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до 15 квітня 1991 року домоволодіння по АДРЕСА_1 дійсно мало статус колгоспного двору і перебувало у спільній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , проте спадкування частки у праві власності на це домоволодіння здійснюється відповідно до законодавства, чинного на час відкриття спадщини (2011 та 2012 роки).

Оскільки ОСОБА_4 усе майно заповів дочці ОСОБА_5 , спадкоємцями якої, у свою чергу, є мати ОСОБА_1 і чоловік ОСОБА_3 , а також враховуючи наявність у позивачів права на обов`язкову частку у спадщині після ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що після прийняття спадщини частка ОСОБА_1 у праві власності на домоволодіння склала 12/24 часток, а ОСОБА_2 - 7/24 часток.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин законодавства, чинного на час відкриття спадщини, згідно з яким право на спадкування частки домоволодіння має, крім позивачів, чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила рішенняІваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення книги шостої «Спадкове право» ЦК України, чинніна час відкриття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , так як ці правовідносини регулюються статтею 563 ЦК Української РСР 1963 року, згідно з якою в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.

Посилається на те, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15, згідно з якими спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору до вказаної дати.

Вважає, що ОСОБА_3 , який не є членом колгоспного двору, не має права спадкувати частку цього домоволодіння.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що житловий будинок з господарським будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 збудований ОСОБА_4 у 1976 році.

Це домоволодіння за суспільною групою господарств відносилося до категорії «колгоспний двір», так як голова домогосподарства ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_1 працювали у господарстві колгоспу.

З погосподарської книги на будинок суди встановили, що крім ОСОБА_4 і ОСОБА_1 членами колгоспного двору були їх діти ОСОБА_2 і ОСОБА_8 .

Згідно з довідкою Колонської сільської ради Іваничівського району Волинської області від 3 травня 2017 року № 133 станом на 15 квітня 1991 року у домогосподарстві по АДРЕСА_1 значилися зареєстрованими ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

Таким чином, вказаний будинок з господарським будівлями та спорудами, який має статус колишнього колгоспного двору, належать їм у рівних частках по 1/4 частці кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Колонської сільської ради Іваничівського району Волинської області 25 березня 2008 року, усе належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, ОСОБА_4 заповів дочці ОСОБА_5 , яка спадщину після батька прийняла у встановленому законодавством порядку.

Також право на обов`язкову частку у спадщині після ОСОБА_4 мають непрацездатні дружина ОСОБА_1 , яка є пенсіонером за віком, та син ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спадщину прийняли фактично як такі, що на час її відкриття проживали разом із спадкодавцем.

Оскільки спадщина після ОСОБА_4 складалася з 1/4 частки домоволодіння, після її прийняття частка ОСОБА_1 склала 7/24 часток (1/4+1/24), частка ОСОБА_2 - 7/24 часток (1/4+1/24), частка ОСОБА_5 - 10/24 (1/4+4/24).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , яка за життя право на спадщину після батька не оформила.

Заповіту ОСОБА_5 не склала; її спадкоємцями за законом є мати ОСОБА_1 і чоловік ОСОБА_3 , які спадщину прийняли у встановленому законодавством порядку.

Після прийняття спадщини частка ОСОБА_1 у праві власності на домоволодіння склала 12/24 часток (1/4+1/24+5/24).

Постановою приватного нотаріуса Іваничівського районного нотаріального округу Волинської області від 5 травня 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.

Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, судам належить застосовувати норми, ще регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору судами належить виходити з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини.

У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року.

Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовувалися загальні правила щодо спадкування.

На день відкриття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_5 правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Так, згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 ЦК України).

Згідно зі статтею 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до статей 1258, 1261, 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно зі статтями 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Суди попередніх інстанцій встановили, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були членами колгоспного двору по АДРЕСА_1 , тому частки кожного із них у праві власності на це майно є рівними - по 1/4 частці.

Таким чином, до складу спадщини після ОСОБА_4 входила 1/4 частка вказаного домоволодіння, яку успадкували ОСОБА_5 за заповітом (4/24) і ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як спадкоємці обов`язкової частки (по 1/24 кожен).

До складу спадщини після ОСОБА_5 увійшла належна їй як члену колишнього колгоспного двору 1/4 частка домоволодіння і успадковані після батька 4/24 частки, всього 10/24, які успадкували за законом мати ОСОБА_1 і чоловік ОСОБА_10 по 5/24 часток кожен.

Позивачі спадщину після ОСОБА_4 і ОСОБА_5 прийняли у встановленому законодавством порядку, оскільки проживали зі спадкодавцями на день відкриття спадщини.

Встановивши такі обставини та врахувавши, що позивачам як членам колишнього колгоспного двору належало по 1/4 частці майна цього двору, суди дійшли правильного висновку про те, що частка ОСОБА_1 у праві власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 складає 12/24 часток (1/4+1/24+5/24), а частка ОСОБА_1 - 7/24 часток (1/4+1/24).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 1296 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину після ОСОБА_4 і ОСОБА_5 через відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння по АДРЕСА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за ними права власності на належні їм частки у праві власності на це домоволодіння - на 12/24 та 7/24 часток відповідно.

Доводи заявника про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення книги шостої «Спадкове право» ЦК України, чинніна час відкриття спадщини, так як ці правовідносини регулюються статтею 563 ЦК Української РСР 1963 року, згідно з якою в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається, касаційний суд відхиляє.

Постановою Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» визначено, що до приведення законодавства Української РСР у відповідність із Законом Української РСР «Про власність» чинні акти законодавства Української РСР застосовуються, якщо вони не суперечать цьому Законові. Також встановлено, що Закон Української РСР «Про власність» застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року.

Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не передбачав такого поняття як колгоспний двір і не встановлював виключень чи обмежень щодо входження частки у праві власності на майно колишнього колгоспного двору до складу спадщини. У подальшому Законом України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» статтю 563 виключено з ЦК Української РСР 1963 року.

1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

За таких обставин доводи заявника про врегулювання спірних правовідносин, які виникли щодо спадщини, яка відкрилася у 2011 та 2012 роках, положеннями статті 563 ЦК Української РСР 1963 року, є помилковими.

Твердження заявників про помилкове неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15, касаційний суд вважає безпідставними, так як фактичні обставини у справі, яка переглядається, і у справі № 6-350цс15 є різними.

У справі № 6-350цс15 спір виник щодо спадщини, яка відкрилася у 1981 році після члена колгоспного двору, тобто у період чинності статті 563 ЦК Української РСР 1963 року. У даній справі спадщина після ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відкрилася у 2011 та 2012 роках, тобто після внесення до законодавства відповідних змін, згідно з якими не передбачено існування таких суспільних груп господарств як колгоспні двори і не встановлено особливого порядку спадкування частки майна колишнього колгоспного двору.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_3 , який не є членом колгоспного двору, не має права спадкувати частку цього домоволодіння, помилкові, так як згідно з чинним на 2012 рік законодавством про спадкування, яке врегульовує спірні правовідносини, він має право на спадкування після дружини ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401 та 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 12 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов