Номер провадження: 22-ц/813/2999/20
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04 лютого 2008 року недійсним, застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору, та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту» при укладенні кредитного договору, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Луняченка В.О. 29 травня 2019 року у м. Одеса -

встановила:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської обласної дирекції ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04 лютого 2008 року недійсним, застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору, та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту» при укладенні кредитного договору (а.с. 2-18).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що 04 лютого 2008 року ОСОБА_1. , як позичальник, та Акціонерно-комерційний Банк Соціального Розвідку «УкрСоцбанк» (надалі перейменовано в ПАТ «УкрСоцбанк»), як кредитодавець, уклали кредитний договір №2008/686-Ф03.14, відповідно до умов якого ОСОБА_1. взяв кредит у розмірі 55 200 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,50% річних, та зобов`язався у строк до 03 лютого 2023 року щомісячними рівними частками по 306,67 доларів США повернути кредитну заборгованість із процентами. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між Банком і ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, було укладено 04 лютого 2008 року іпотечний договір, відповідно до умов якого предметом іпотеки визначена кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності іпотекодавцю.

Позивачі посилались на те, що при укладенні Кредитного договору 04 лютого 2008 року Банком не було надано споживачу банківських послуг (позичальнику) детального розрахунку загальної вартості кредиту та, крім того, предметом договору визначені валютні цінності - долари США, незважаючи на відсутність у Банка права надання кредиту в іноземній валюті.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 207-209).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що Кредитний договір та додатки до нього не відповідають приписам ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 533 ЦК України, а саме - кредитний договір та додатки не містять розміру сукупної вартості кредиту та її детального розпису для споживача (у відсотковому значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а отже, на думку апелянта, умови кредитного договору є несправедливими (а.с. 213-216).

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішенні питання про забезпечення позову, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2008 року ОСОБА_1. , як позичальник, та Акціонерно-комерційний Банк Соціального Розвідку "УкрСоцбанк" (надалі перейменовано в ПАТ "УкрСоцбанк"), як кредитодавець, уклали кредитний договір №2008/686-Ф03.14 ( а/с 24 ), відповідно до умов якого ОСОБА_1. взяв кредит у розмірі 55 200 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,50% річних, та зобов`язався у строк до 03 лютого 2023 року щомісячними рівними частками по 306,67 доларів США повернути кредитну заборгованість із процентами. ( п.1.1, 1.1.1 Договору ) .

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між Банком і ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, було укладено 04 лютого 2008 року іпотечний договір ( а/с 19), відповідно до умов якого предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності іпотекодавцю.

Згідно детального розпису сукупної вартості кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1. (а.с. 150), до відома останнього Банком було доведено розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту.

Відповідно до додаткової угоди №1 (а/с 153 ) від 14 червня 2010 року, між Банком і ОСОБА_1. були узгоджені нові умови погашення кредиту, до якої було роз`яснено позичальнику новий детальний розпис сукупної вартості кредиту (а.с. 155).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( ч.1 ст. 204 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що істотні умови кредитного договору№2008/686-Ф03.14 від 04 лютого 2008 року були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який, отримавши кредитні кошти, із заявами про невиконання умов договору, або їх неналежного виконання з боку банку до суду не звертався, а також протягом тривалого часу - з 04 лютого 2008 року по 03 листопада 2017 року, виконував взяті на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості.

Суд вірно врахував також і той факт, що, отримавши кредитні кошти, позичальник розумів, що згідно кредитного договору сума кредиту визначена в іноземної валюті, та погодився саме із таким розміром кредитних коштів, прийнявши до уваги можливість коливання валютного курс, а також підписав і детальний розпис сукупної вартості кредиту і додаткову угоду №1, в яких була визначена повна вартість сум, які необхідно виплатити для погашення кредиту, і процентів за користування кредитом.

Крім того, згідно з банківською ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та крім того, відповідно до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу, а також самого додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, ПАТ «УкрСиббанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання кредитного договору №2008/686-Ф03.14 від 04 лютого 2008 року недійсним повністю або частково, а також про застосування наслідків визнання правочину недійним.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що Кредитний договір та додатки до нього не відповідають приписам ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 533 ЦК України, а саме - кредитний договір та додатки не містять розміру сукупної вартості кредиту та її детального розпису для споживача (у відсотковому значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а отже, на думку апелянта, умови кредитного договору є несправедливими

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до матеріалів справи, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Таким чином, доказом надання позичальникові повної інформації про кредитні умови і, як наслідок, наявність вільного волевиявлення і відповідності внутрішньої волі, є факт підписання позичальником кредитного договору.

Доводи позивача при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору його не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають "Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168, оскільки не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових, договір укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, тощо.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168 регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі, наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем, згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 "Правил").

Наслідки ненадання банками споживачеві повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту цими "Правилами" не передбачені.

За положеннями підпункту д) абз. 1 ч. 2, абз. 2 ч. 2; підпунктів 1), 2), 5), 6) абз. З ч. 4; підпункту 2) ч. 5, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У разі ненадання зазначеної інформації, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб`єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст. 15, ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).

За таких обставин, посилання апелянта на те, що кредитний договір слід визнати недійсним через порушення її права з боку відповідача на інформацію щодо сукупної вартості кредиту та її складових, є безпідставним.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 29 травня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Судове рішення набрало законної сили.

Суддя:_________________________С.О. Погорєлова

Помічник судді:_________________Ю.С. Ісаєва

Дата засвідчення: __________________ року.