Справа № 502/470/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області у складі:

судді Балана М.В.,

за участю секретаря судового засідання Урсул Г.К.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кілія цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5

про

визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 24.03.2020 року звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними спорудами та господарськими будівлями за адресом - будинок АДРЕСА_1 та зобов?язання Кілійську міську раду зняти відповідачів з реєстрації. 31.03.2020 року та 03.04.2020 року представником позивачів були подані уточнені позовні заяви, за якими просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви представник позивачі зазначив, що ОСОБА_2 є власником ј частки житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 є власником ѕ частин вказаного житлового будинку. Право власності позивачів підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. При перевірці домової книги нотаріусовм було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані відповідачі: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . При житті спадкодавець дозволив проживати сім?ї свого рідного сина - ОСОБА_7 та прописав їх у своєму будинку. Після смерті сина ОСОБА_7 , спадкодавець прийняв заходи щодо виселення та зняття з реєстрації відповідачів, однак вони відмовилися у добровільному порядку знятися з реєстрації, але житловий будинок покинули у 2016 році. Відповідач з 2016 року постійно проживає у житловому будинку своїх батьків зі своїм сином ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 . Про те, що відповідачі з 2016 року не проживають за місцем реєстрації свідчить акт обстеження депутата Кілійської міської ради. Відмова відповідачів знятися з реєстрації перешкоджає у праві позивачів розпоряджатися вказаним будинком на підставі чого змушені були звернутися до суду.

Ухвалою від 01.04.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження.

23.04.2020 року від відповідача ОСОБА_4 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

24.04.2020 року від ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 30.04.2020 року справу переведено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.05.2020 року представник позивачів надав відповідь на відзив, у якому наполягав на задоволенні позовних вимог та просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У судове засідання представник позивачів не з?явився до канцелярії надійшла від нього заява про розгляд справи за його та позивачів відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з?явилась, до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, згодна на зняття з реєстрації місця проживання.

На підставі вищезазначеного суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою, в порядку передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як зазначено у ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши позовну заяву та надані докази по справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Теплодарською МДНК Одеської області 16.11.2019 року, за реєстровим № 400, ОСОБА_3 належить ѕ часток житлового будинку під АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Теплодарською МДНК Одеської області 16.11.2019 року, за реєстровим № 398, ОСОБА_2 належить ј частки житлового будинку під АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується відповідними витягами від 16.11.2019 року.

Відповідно до акту депутата Кілійської міської ради по факту проживання осіб від 15.05.2019 року при проведенні обстеження встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 , з 2016 року ніхто не проживає, що засвідчили сусіди ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права:

Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками, справи не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому із змісту ч. 1 ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК УРСР - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 163 ЖК УРСР - у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї в будинку /квартирі/ приватного житлового фонду, за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем .

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Зважаючи на встановлені обставини справи, а також визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів щодо визнання відповідачів таким, що втратили право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки вони не проживає у житловому приміщенні, в якому зареєстровано їх місце проживання, більше шістьох місяців.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265, 279, 280-282 ЦПК, ст. ст. 316, 317, 391 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду М. В. Балан