Постанова

Іменем України

03 червня2020 року

м. Київ

справа № 621/1548/18-ц

провадження № 61-22649св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Виконавчий комітет Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2019 року у складі судді Бібіка О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Виконавчий комітет Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області (далі - ВК Таранівської сільської ради), про усунення від права на спадкування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . До складу спадщини, що залишилася після її смерті, входить житловий будинок АДРЕСА_1 . За життя мати заповіту не складала. Крім нього, спадкоємцем першої черги є дочка померлої ОСОБА_6 , спадкоємцями другої черги є онуки померлої: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після смерті матері, він прийняв спадщину, звернувся у встановлений шестимісячний строк із заявою до Зміївської державної нотаріальної контори. ОСОБА_2 , із метою не дати можливості залишити матері заповіт на його ім`я, незаконно вилучено її паспорт та всі правовстановлюючі документи на будинок. Тому, він вимушений був нести витрати із виготовлення дубліката технічного паспорта та довідки з інформацією кому належить житловий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 умисно перешкоджала своїми діями спадкодавцю ОСОБА_5 висловити свою волю і її дії свідчать про корисливий мотив із метою наживи та позбавлення спадкоємця за законом не лише особистого майна спадкодавця, а й всіх предметів побуту, домашніх тварин та птахів, всього металобрухту та частини житлового будинку з надвірними будівлями, включаючи металеву загорожу для курей. Майно частково вивезено ще за життя матері без її згоди, коли вона перебувала на лікуванні в Зміївській ЦРЛ, інша частина вже після її смерті. Зазначені дії ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 направлені для збільшення частки у спадщині. На сьогоднішній день він є спадкоємцем, який прийняв її у встановленому законом порядку, проте не може оформити свої спадкові права за відсутності правовстановлюючих документів, які утримує в себе ОСОБА_2 . Крім того, відповідач винна в смерті матері ОСОБА_5 , оскільки без волі останньої хотіла влаштувати її в Зміївський геріатричний пансіонат, шантажувала, залякувала, не доглядала за нею, внаслідок таких дій у матері стався інсульт і вона померла, що є підставою для усунення її від спадкування.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог,просив усунути від права на спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 , спадкоємця першої черги ОСОБА_2 , спадкоємців другої черги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; зобов`язати повернути фотокартки та всі документи ОСОБА_5 на будинок та інше майно ОСОБА_5 , обладнання будинку та господарських будівель у строк 1 місяць, із встановленням його за їх рахунок; стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понесені збитки.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, спадкодавець ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані, потребувала допомоги, зверталася до дочки з проханням надати таку допомогу, а ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання такої допомоги спадкодавцю. Вимоги ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування онуків померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то за наявності спадкоємців першої черги, дітей померлої ОСОБА_5 , які прийняли спадщину, безпідставні, оскільки вони не є спадкоємцями другої черги відповідно до статті 1262 ЦК України, і, у разі відсутності спадкоємців перших чотирьох черг, вони б мали право претендувати на спадщину.При цьому, позивачем не надано доказів того, що будь-хто з них у встановлений шестимісячний термін звернувся із заявою про прийняття спадщини або взагалі на неї претендує.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту ухилення відповідача від надання допомоги ОСОБА_5 , яка знаходилась у безпорадному стані, тому підстав для задоволення позову немає. Матеріали справи не містять належних доказів ухилення відповідача від надання допомоги ОСОБА_5 . Позивачем не надано будь-яких доказів того, що фотокартки, правовстановлюючі документи та інше майно, яке знаходилося на території домоволодіння та у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , наразі перебувають у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до суду першої чи апеляційної інстанції для задоволення клопотання про допит свідка та зобов`язати суд призупинити провадження у справі до вивчення судом відповіді із ТОВ «Лайфселл» у кримінальному провадженні, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що оскільки суд другої інстанції увійшов у змову з суддею першої інстанції (кругова порука суддів), то суд другої інстанції проігнорував і не задовольнив його заяву, зареєстровану в канцелярії суду другої інстанції про допит недопитаного свідка в першій інстанції, причому навмисно, де, ймовірно, суддя першої інстанції таким чином, ймовірно, відпрацьовував отриманий хабар (що й не ховається відповідачами) від відповідачів ОСОБА_7 і для цієї мети навмисно не допитав свідка позивача, яка дала суду першої інстанції письмове пояснення. Перша частина зради ОСОБА_2 задокументована і знаходиться у кримінальному провадженні № 40000002 за фактом грабежу мами - спадкодавця ОСОБА_5 , де ОСОБА_2 проходить у ньому як свідок-фальсифікатор і покривала своїми діями злочин рідної тітки ОСОБА_8 , свого коханого співмешканця, а він заявив у суд першої інстанції про витребовування пояснювальної свідка ОСОБА_2 за кримінальним провадженням і сплатив судовий збір за забезпечення судом цих доказів на які він посилався. Але суддя першої інстанції, ймовірно, відпрацьовуючи отриманий хабар, навмисно не зробив запит до слідчого відділу поліції Зміївського району Харківської області. Цікавим є той факт, що суддя ОСОБА_9 навмисно не хоче знати, яку волю висловила йому мати у телефонній розмові з ним, але так як ця розмова в палаті його матері чула одна молода жінка, яка в цей час лежала з нею в одній палаті (на телефон який він дзвонив матері) то він її знайшов і вона суду дала свої свідчення, вона написала суду пояснювальну, в якій і він і вона просили суду допитати її. ОСОБА_2 тупо чекала коли мати помре, все у медсестр наводила довідки, ну коли вже вона помре, для того, щоб скоріше вивозити майно мами до себе в м. Харків, жадібність і корисливість заступили недоумкуватій ОСОБА_2 розум, а він сподівався, що мама виживе, став їздити кожен день і годувати її курячим бульйоном, компотом із сухофруктів, але заслуговує на увагу той факт, що коли він приїхав годувати матір курячим бульйоном в її зміну, то сестра йому своєю поведінкою не давала годувати матір.

Учасники справи своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалися.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Із листа головного лікаря Зміївської ЦРЛ ОСОБА_10 від 16 жовтня 2018 року за вих. № 1368 вбачається, що ОСОБА_5 знаходилась на стаціонарному лікуванні в об`єднаному відділенні терапевтичного профілю Зміївської ЦРЛ із 18 грудня 2017 року. Із 28 грудня 2017 року переведена в палату інтенсивної терапії, знаходилася в безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що складений відповідний актовий запис 15 січня 2018 року № 5 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Факт родинних відносин між ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20 квітня 2018 року № 4, де містяться відомості про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 04 травня 2018 року № 9, де містяться відомості про розірвання шлюбу 21 вересня 2012 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_13 (прізвище після розірвання шлюбу - ОСОБА_13 ).

Після смерті ОСОБА_5 залишилася спадщина, що складається із житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Готвальдівської державної нотаріальної контори Алексеюк Н. М. 12 березня 1991 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-465.

ОСОБА_1 звернувся до Зміївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 у зв`язку з чим зареєстровано спадкову справу № 62368617, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Із довідки Тараніської сільської ради від 19 квітня 2018 року № 467 убачається, що ОСОБА_5 з 04 березня 1999 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною другою статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині.

Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК Українимає значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не довів обставин для застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_5 , яка через похилий вік та хворобу була у безпорадному стані та потребувала такої допомоги. ОСОБА_2 у період часу, коли ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані в Зміївській ЦРЛ відвідувала її, купувала необхідні ліки. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що в інший період часу, крім перебування на лікуванні в Зміївській ЦРЛ із 28 грудня 2017 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкодавець ОСОБА_5 була у безпорадному стані, потребувала допомоги, зверталася до дочки з проханням надати таку допомогу, а ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання такої допомоги.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Встановивши, що відсутні умови, передбачені частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги про те, що судами належним чином не досліджено показання свідків, відповідач самоусунулась від надання допомоги спадкодавцю направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а суди надали їм належну правову оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.

Іншою підставою для усунення ОСОБА_2 від права на спадщину, позивач вказав, що відповідач умисно перешкоджала своїми діями спадкодавцю ОСОБА_5 висловити свою волю і її дії свідчать про корисливий мотив із метою наживи та позбавлення спадкоємця за законом не лише особистого майна спадкодавця, а й всіх предметів побуту.

З урахуванням того, що ОСОБА_5 заповіт щодо свого майна не складала, вимоги позивача про усунення відповідача від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , згідно зі статтею 1224 ЦК України, є безпідставними, оскільки усправі, що переглядається, відсутній заповіт, як і відсутні докази про те, що ОСОБА_2 перешкоджала ОСОБА_5 скласти заповіт.

Таким чином, ОСОБА_2 не могла умисно перешкоджати спадкодавиці скласти новий заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт, оскільки заповіт щодо спірного майна не складався, а доказів того, що померла ОСОБА_5 мала намір скласти заповіт, а ОСОБА_2 перешкоджала його скласти, позивачем не надано, а тому відсутні підстави для застосування положень частини другої статті 1224 ЦК України.

Фактично доводи заявника зводяться до того, що судами не надано оцінку висловленій ОСОБА_5 волі щодо її майна у телефонній розмові з ним. Разом з тим ця телефонна розмова немає жодного значення для розгляду цієї справи, оскільки волевиявлення особи щодо свого майна на випадок смерті може бути реалізовано лише шляхом складання заповіту, вимоги до якого викладені у Главі 85 ЦК України.

Заперечення заявника викладені у касаційній скарзі на ухвали суду першої інстанції, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження, а отже, вказані ухвали є такими, що постановлені з додержанням норм процесуального права, а касаційна скарга не містить аргументів, які б спростовували висновки судів. Підстави для скасування оскаржуваних ухвал відсутні.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик