Справа № 577/1231/20
Провадження № 2/577/571/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т.А.

при секретарі Степановій І.О.

з уч. представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Конотоп цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Конотопської міської ради про скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати розпорядження фонду комунального майна Конотопської міської ради від 31.12.1998 року № 655р про надання у власність квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 31.12.1998 року фондом комунального майна Конотопської міської ради про посвідчення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником 1/2 частини кв . АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина квартири належить на праві власності його матері ОСОБА_3 Право власності на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим згідно з розпорядженням фонду комунального майна Конотопської міської ради від 31.12.1998 року № 655р. На час приватизації квартири він був повнолітнім та проживав з жовтня 1996 року в м. Полтава, про підготовку документів на приватизацію не цікавився і не був обізнаним у справах матері щодо приватизації квартири. Наймачем цієї квартири не був. Під час приватизації квартири він особисто своєї згоди на передачу йому у власність 1/2 частини квартири не давав, його не повідомляли з даного приводу. Заяву - згоду на приватизацію квартири він не підписував. Весь цей час він вважав, що дана приватизована квартира є власністю лише матері. Документами про право власності на квартиру він ніколи не цікавився, з ними не ознайомлювався, а мати не пропонувала йому ознайомитись з цими документами. Під час проходження військової служби він отримав службове житло в смт. Десна, де проживає разом із сім`єю. У вересні 2019 року, відповідно до ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» коли він почав збирати відповідні документи для того, щоб скористатися правом отримання грошової компенсації за житло, та дізнався про те, що він є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 . Через те, що його мати ОСОБА_3 без його згоди включила до переліку осіб на приватизацію квартири, він в подальшому позбавлений права приймати участь у приватизації іншого житла, отримати компенсацію, що в свою чергу порушує та звужує його конституційні права. Видача свідоцтва про право власності на вказану квартиру обмежило його право на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію. Вищевказані обставини, про приватизацію цієї квартири було проведено з порушенням діючого законодавства. Враховуючи усе вищевикладене зазначає, що приватизація квартири здійснена з порушенням чинного на момент виникнення спірних відносин законодавства та його законних прав на приватизацію, що стало наслідком позбавлення його законного права приватизувати інше житло, аюо отримати компенсацію. У зв`язку з вищевикладеним звернувся з вказаним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 , кожен окремо, підтримали позовні вимоги, просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Відповідач: Конотопська міська рада в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, проти позову заперечує, оскільки вважає, що приватизація квартири АДРЕСА_1 здійснена відповідно до чинного законодавста ( а.с. 19,20,30).

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

З копії свідоцтва про право власності від 31.12.1998 року № 655р, виданого Фондом комунального майна Конотопської міської ради, вбачається, що кв. АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по ? частині кожному (а.с. 5).

Згідно копії архівної довідки № 5 від 14.11.2019 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 18.10.1996 року до 14.06.2002 року (а.с. 6).

З копії розпорядження органу приватизації № 655р від 31.12.1998 року вбачається, що ОСОБА_3 передано в спільну сумісну власність кв. АДРЕСА_1 (а.с. 7)

Згідно копії довідки про склад сім`ї у кв. АДРЕСА_1 проживала з 19.08.1975 року наймач ОСОБА_3 та член її син ОСОБА_4 з 20.07.1993 року, який виписався на навчання 27.09.1996 року (а.с. 8).

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ЖК України, громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається права на житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України по справі № 6-125цс12 від 30 січня 2013 року, виходячи з аналізу змісту ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9,61,65,65-1 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. У випадку коли хтось з членів сім`ї, який має право користування жилим приміщенням не дає письмової згоди на приватизацію житла, яке підлягає передачі у спільну сумісну власність, а також за наявності розбіжностей між повнолітніми членами сім`ї щодо уповноваженої особи (уповноваженого наймача), таке жиле приміщення не може бути приватизовано. Наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною.

Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та кімнат (гуртожитків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Згідно положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що в процесі приватизації кв. АДРЕСА_1 органом приватизації було порушено діюче законодавство та право позивача на приватизацію житла, оскільки ОСОБА_2 , будучи повнолітнім, особисто заяву про намір приватизувати житло не писав, а лише поставив підпис на заяві ОСОБА_3 , та на час приватизації квартири він у вказаній квартирі не проживав і не був зареєстрований.

Керуючись ст. ст. 16, 21, 29, 345 ЦК України, ст. 3,5,8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 10, 57-60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати розпорядження фонду комунального майна Конотопської міської ради від 31 грудня 1998 року № 655р про надання у власність квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 31 грудня 1998 року фондом комунального майна Конотопської міської ради про посвідчення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Конотопського міськрайонного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Буток Т. А.