УХВАЛА

17 червня 2020 року

м. Київ

справа №947/27729/19

провадження № 61-8479ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середній заробіток за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просила стягнути з відповідача 38 390,31 грн заборгованості з виплати заробітної плати та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 38 390,31 грн заборгованості з виплати заробітної плати. У задоволенні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку відмовлено.

27 травня 2020 року АТ «Українська залізниця» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, в якій просить оскаржувані рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 38 390,31 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Скаржник посилається на те, що судами Одеського регіону ухвалюються судові рішення протилежні за змістом судовим рішенням Донецького апеляційного суду та Київського апеляційного суду в аналогічних правовідносинах, а тому перегляд судових рішень в касаційному порядку має значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, справа має значний суспільний інтерес у вирішенні питання про те, чи несе відповідальність АТ «Українська залізниця» за невиконання ДП «Донецька залізниця» своїх обов`язків, враховуючи те, що останнє знаходиться на стадії ліквідації, а відомості щодо нього не виключені з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки в силу вимог статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а скаржник не надав належних доказів на підтвердження розбіжності у вирішенні спорів судами апеляційної інстанції різних регіонів в аналогічних правовідносинах, то такі посилання не приймаються судом до уваги з огляду на їх необґрунтованість. Щодо суспільного інтересу слід зазначити, що питання щодо відповідальності за невиконання своїх обов`язків підприємствами стосуються безпосередньо скаржника та юридичної особи, яка перебуває на стадії ліквідації, а доказів щодо того, яким чином вирішення цього питання стосується інтересів суспільства в цілому, скаржником не надано.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки АТ «Українська залізниця» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 05 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик