Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 446/323/16

провадження № 61-3028св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року, ухваленого у складі судді Бакай І. А., та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 06 грудня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів:

Струс Л. Ю., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, визнання договору купівлі-продажу прав вимоги неукладеним та нікчемним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний кредитний договір

від 12 липня 2007 року не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містить умов, які згідно правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту визнані обов`язковими, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Умови договору є несправедливими, оскільки наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а тому, на думку позивача, його слід визнати недійсним.

Мотивуючи вимогу про визнання недійсним іпотечного договору позивач вказувала, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» - іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. На момент укладення іпотечного договору дійсного зобов`язання ОСОБА_1 перед акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») не існувало, кредитного договору 11 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 не укладалось, тобто не існувало кредитного договору, що набрав чинності. Оскільки іпотечний договір містить посилання на неіснуючий кредитний договір та на зобов`язання, що не виникало, тому такий договір іпотеки повинен бути визнаний судом недійсним.

Також позивач вважала, що договір іпотеки необхідно визнати недійсним з тих підстав, що набуття прав іпотекодержателя за договором від 11 липня

2007 року ПАТ «Дельта Банк» (договір уступки права вимоги) повинно бути зареєстрованим, шляхом внесення зміни до Державного реєстру іпотек, звідки виключався запис про первісного іпотекодержателя та вносився запис про нового іпотекодержателя. 1/3 частка предмету договору іпотеки, що належить іпотекодавцю ОСОБА_2 , була набута у власність останнього 13 червня 2007 року, тобто на час перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак була спільною сумісною власністю подружжя. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Такої згоди на передачу в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 позивач, як дружина ОСОБА_2 не надавала.

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 05 лютого 2016 року роз`єднано в два окремі провадження позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу прав вимоги в частині передачі первісним кредитором

ПАТ «Укрсиббанк» на користь нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк», про визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року в частині передачі первісним кредитором ПАТ «Укрсиббанк» на користь нового кредитора -

ПАТ «Дельта Банк» права вимоги по договору іпотеки від 11 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А. за № 893 та позовну вимогу про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» і договору іпотеки від 11 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. A. за № 893, та скасування заборони відчуження квартири в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 5279278 на підставі договору іпотеки серії ВЕТ № 12 від 11 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк».

Позивач просила визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року, укладений між

ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк», договір іпотеки від 11 липня

2007 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. A. за № 893 та скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,2 кв.м, що зареєстрована приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 5279278 на підставі оскаржуваного договору іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 24 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав вважати кредитний договір недійсним, оскільки договір підписано сторонами, кошти позивачем отримано, проведене часткове погашення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції зазначив, що при укладанні 11 липня 2007 року іпотечного договору сторонами в повній мірі були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо змісту цього правочину, а тому відсутні підстави визнання недійсним договору іпотеки.

Також місцевий суд зазначив про відсутність підстав вважати не проведення реєстрації обтяження за іпотечним договором новим іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» шляхом внесення змін до Державного реєстру іпотек підставою для недійсності іпотечного договору.

Відхиляючи доводи позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки у зв`язку із відсутністю згоди дружини ОСОБА_2 на передачу в іпотеку 1/3 частки квартири, яка їм належить на праві спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції врахував, що договір іпотеки

від 11 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» укладався з

ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені, від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 04 червня 2007 року та від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07 червня 2007 року, що спростовує посилання позивача щодо відсутності її згоди на передачу в іпотеку частки спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада

2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Також апеляційний суд погодився із висновком з висновком суду першої інстанції про те, що при укладанні 11 липня 2007 року договору іпотеки сторонами в повній мірі були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо змісту правочину, а тому відсутні підстави визнання недійсним договору іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області.

У березні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

14 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 446/323/16 передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що в договорі про надання споживчого кредиту № 0

від 12 липня 2007 року відсутня інформація щодо розміру щомісячного платежу, сукупного здорожчання кредиту, що складає ціну договору.

З тексту договору неможливо встановити реальну процентну ставку, а отже, на момент його підписання не була відома справжня ціна угоди. На думку заявника, сторони договору про надання споживчого кредиту не дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

Вказує, що договір про надання споживчого кредиту № 0

від 12 липня 2007 року є основним зобов`язанням на забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки від 11 липня 2007 року. Однак суди не врахували, що на час укладення договору іпотеки, не існувало основного зобов`язання, на забезпечення якого його укладено та від якого має похідний характер договір іпотеки. Внаслідок чого суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

В поданому у квітні 2018 року відзиві на касаційну скаргу представник

АТ «Дельта Банк» - Антонюк І. В. вважала, що касаційна скарга

ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення є законними та обґрунтованими.

Просила врахувати, що безпідставність позовних вимог, визнання позивачем умов оспорюваних договорів та погодження із ними вказує зокрема факт користування позивачем кредитними коштами та здійснення платежів на погашення кредитної заборгованості.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - в

ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позивачу в кредит грошові кошти в сумі 14 000 доларів США строком

з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно із сплатою 13,5% річних на споживчі потреби.

11 липня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А., зареєстрований за № 893, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

04 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0, за умовами яких зокрема було змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме до 12 липня 2020 року, встановлений реєстраційний номер договору в системі обліку Банку, а саме

№ 1, змінено схему погашення кредиту (ануїтетними платежами).

Також суди встановили, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований за № 2949, 2950 відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПAT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПAT «Дельта Банк» було передано, в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12 липня 2007 року (зміненого на реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором іпотеки б/н від 11 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Робак Л. А., зареєстрованого за № 893.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі за текстом в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

(у редакції, чинній на час укладення спірних договорів) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, зокрема якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Пунктом 1.2 Постанови правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 цієї постанови банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що банк, перед укладанням оспорюваного кредитного договору із позивачем, виконав вимоги, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та постановою правління Національного банку України від 10 травня

2007 року № 168.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент підписання договору про надання споживчого кредиту № 0 не була відома справжня ціна угоди та сторони цього договору не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору спростовуються обставинами, встановленими судами попередніх інстанцій, а саме, те що перед укладенням кредитного договору банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю інформацію щодо кредитування, сторони погодили усі істотні умови договору, позичальник особистим підписом кожного аркуша договору та додатку до нього засвідчила отримання зазначеної інформації та погодилась з умовами договору.

Встановивши, що спірний договір про надання споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконувала його умови, а звернулась із позовом про визнання договору недійсним лише після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості за цим договором, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання, виконання якого забезпечено іпотекою або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити, зокрема, такі істотні умови, як зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.

Суди встановили, що при укладанні 11 липня 2007 року договору іпотеки сторонами в повній мірі були дотриманні встановлені вимоги щодо змісту цього правочину.

Доводи касаційної скарги про те, що на час укладення договору іпотеки, не існувало основного зобов`язання, на забезпечення виконання умов якого укладено договір іпотеки, підлягають відхиленню.

Договір іпотеки від 11 липня 2997 року укладено в забезпечення двох договорів про надання споживчого кредиту № 0 та № 0.

В оспорюваному договорі про надання споживчого кредиту, який був досліджений судами попередніх інстанцій зазначено, що ОСОБА_1 отримала копію договору № 0 від 11 липня 2007 року, а кінцева дата повернення кредиту в договорі визначена як 11 липня 2017 року.

Така ж дата (11 липня 2007 року) укладення договору № 0 зазначена в додатку 1 до цього договору.

За таких обставин правильними по суті є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність зазначених у позові підстав для визнання недійсним договору іпотеки 11 липня 2007 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі

статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,

від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень- без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області

від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 06 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович