Номер провадження: 22-ц/813/1854/20
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції.

15 травня 2019 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов позов від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діяли ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що ОСОБА_1 є власником ј квартири АДРЕСА_1 , згідно довідки № 598 від 22.04.2019 року в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Позивачка вказувала, що Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2018 року по справі № 520/5717/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2017 року (справа №522/436/17). Від шлюбу є малолітня дитина ОСОБА_2 , яка проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_3 , проте зареєстрований за адресою місця реєстрації відповідача: АДРЕСА_4 , отже на думку позивачки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований у спірній квартирі, проте у вказаній квартирі не проживає понад один рік. ОСОБА_1 також вказувала, що перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на реєстраційному обліку за даною адресою погіршує матеріальний стан позивачки, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб, а також факт реєстрації перешкоджає власнику нерухомого майна у розпорядженні своєю власністю. Тому позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 1-12).

27 листопада 2019 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Літвінова І.А.) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від імені та в інтересах, якого діє законний представник ОСОБА_3 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - відмовлено (а.с. 73-74).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції.

19 грудня 2019 року не погоджуючись з вищевказаним рішенням позивач надіслав засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції, у якій зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішенням суду від 12.10.2018 року присуджено аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батька ОСОБА_5 на користь матері ОСОБА_3 , спільне проживання матері ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було обов`язковою передумовою для присудження по рішенню суду від 12.10.2018 року аліментів з батька ОСОБА_5 . За таких обставин, на думку апелянта, твердження суду першої інстанції щодо права ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обирати місце свого проживання разом з батьком ОСОБА_5 буде мати наслідком порушення балансу прав та обов`язків, щодо утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановленого рішенням суду від 12.10.2018 року, тому апелянт вказує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зважаючи на приписи ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України зобов`язаний утриматися від права обирати місце свого проживання разом з батьком ОСОБА_5 . Тому на думку апелянта суд першої інстанції порушив норми матеріального права ст. 3, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, ст. ст. 176, 179, 180, 181 СК України. Апелянт просить суд скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позов повністю (а.с. 81-83).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду по справі.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 листопада 2000 року квартира за адресою: АДРЕСА_4 належить на праві приватної спільної власності: ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в рівних частках. Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 72 років (актовий запис 2352) (а.с. 4, 38). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями майна, в тому числі частки вище зазначеної квартири, після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 (а.с. 39).

Відповідно до довідки № 598 від 22.04.2019 року з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано три особи: з 26.04.1973 року - ОСОБА_1 («осн»); з 07.06.1996 року - син ОСОБА_4 та з ІНФОРМАЦІЯ_4 року - онук ОСОБА_2 , 2006 р.н. (а.с. 3).

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі батько вказаний « ОСОБА_4 », мати - « ОСОБА_6 », що підтверджується фотокопією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , Наявною у справі № 522/435/174, матеріали якої були оглянуті судом першої інстанції. Рішенням Київського районного суду м. Одеси 12 жовтня 2018 року в справі № 520/5717/17 встановлено, що малолітній ОСОБА_2 , 2006 р.н., проживає з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 , проте зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Вказані обставини не заперечувались сторонами в процесі розгляду справи, в тому числі в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За частиною 3 вказаної статті місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

А відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.За ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Тобто, положеннями діючого сімейного законодавства чітко встановлено право користування дитини майном батьків.

Як було вище зазначено частина квартири, право користування якої є предметом розгляду даної справи, належить на праві власності ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_2 , 2006 р.н.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на момент звернення до суду з позовною заявою та ухвалення рішення в справі ОСОБА_2 , 2006 р.н., відповідно до положень діючого законодавства, не міг самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, яке належить його батьку на праві приватної власності (до аналогічного висновку дійшов КЦС ВС в постанові №755/13966/18 від 13.02.2020).

Крім того, обставини, на які посилалась апелянт, зокрема встановлення рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.10.2018 року в справі № 520/5717/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини того факту, що дитина проживає з позивачкою є додатковим підтвердженням наявності поважних причин не проживання дитини за зареєстрованою адресою в зв`язку із сімейними обставинами, які склалися. Тому відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , 2006 р.н. набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала. Так само як і не надала відповідних доказів в обґрунтування своїх посилань щодо того, яким чином реєстрація неповнолітнього перешкоджає їй в реалізації свого права користування житловим приміщенням.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини (постанова КЦС ВС № 711/4431/17 від 04.07.2018 року).

Отже, враховуючи вище наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження та не спростували висновків суду першої інстанції апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

01.06.2020 року м. Одеса