Справа № 761/6828/19
Провадження № 2/761/961/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Смігунову В.В., Позднякову В.С., Осадчук М.І.,

Савенко О.І., Бондар О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати за час затримки виплати заробітної плати, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

-скасувати наказ №2660-к від 29.11.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

-поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення;

-стягнути з відповідача на користь позивача виплату за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку в сумі 22 338,63 грн.

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки 5 228,19 грн.,

-стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію у розмірі шестимісячного середнього заробітку 59 886,00 грн.;

-стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовані тим, що з 04.12.2017 року позивач працював на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки.

Як зазначає позивач, він 29.10.2018 року дізнався через соціальні мережі про виникнення конфлікту інтересів так як його донька ОСОБА_2 здійснює господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів на таксі та перевезення вантажів, про що негайно повідомив начальника Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Пастух І.О. Листом від 30.10.2018 року Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки пропонувалось задля врегулювання конфлікту інтересів перевести позивача на іншу вакантну посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області та попереджено, що у випадку ненадання згоди перейти на запропоновану вакантну посаду відносно позивача будуть вжиті заходи, передбачені положеннями ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

Позивач не погодився із висновком Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки та звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції із проханням надати роз`яснення.

Листом від 03.01.2019 року відповідач повідомив позивача, що у позивача тривалий час існує потенційний конфлікт інтересів при виконанні службових повноважень та обіймання посади позивачем.

29.11.2018 року позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України та п.6 ч.1 ст.29, ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

Позивач вважає своє звільнення незаконним так як у нього з донькою ніколи не виникав реальний або потенційний конфлікт, оскільки з 2013 року після смерті дружини він не спілкується з донькою, проживають окремо та після встановлення факту про можливий в подальшому конфлікт відразу повідомив відповідача.

Крім того позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, яка видана 14.12.2018 року, тобто за 11 днів, що становить 5 228,19 грн., за 47 днів затримки заробітної плати, що складатиме 22 338,63 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ч.4 ст.235 КЗпП України.

Також позивач зазначає, що йому спричинена моральна шкода внаслідок незаконного звільнення, а тому просить відшкодувати її в сумі 10 000,00 грн.

10.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що при переведенні позивача на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки ОСОБА_1 надав заяву від 04.12.2017 року про відсутність реального чи потенційного конфлікту інтересів. Після отримання від позивача повідомлення про можливість виникнення конфлікту інтересів, вживались заходи для врегулювання триваючого потенційного конфлікту інтересів у відповідності до Закону України «Про запобігання корупції» та запропоновано позивачу переведення на вакантну посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області. Проте заявою від 19.11.2018 року позивач не погодився щодо переводу на іншу посаду чи відповідного позбавлення приватного інтересу, а тому наказом від 29.11.2018 року позивача було звільнено відповідно до п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України та п.6 ч.1 ст.29, ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції». Враховуючи посадові обов`язки позивача та основний вид діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , у службовій діяльності позивача обгрунтовано вбачалась наявність потенційного конфлікту інтересів, зокрема певної суперечності між особистими майновими, немайновими інтересами у нього чи близьких йому осіб та його службовими повноваженнями, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи невчинення дій під час виконання своїх службових повноважень.

Як зазначив представник відповідача, у даному випадку відсутня можливість застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини 1 статті 29 та статтями 30,31, 33 Закону України «Про запобігання корупції».

А тому запропоновано переведення позивача на посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області та попереджено, що у випадку ненадання згоди на переведення будуть вжиті заходи, передбачені ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції». Позивач не погодився на переведення на іншу посаду, а тому було прийнято рішення про його звільнення. Представник вважає, що в діях відповідача відсутнє порушення вимог діючого законодавства при звільненні позивача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що вимоги в цій частині не обґрунтовані, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження спричинення позивачу моральних страждань внаслідок дій відповідача.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судове засідання, яке відбулось 04.06.2020 року представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи,

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

У світі існує чітке бачення того, що корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31 жовтня 2003 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 2010 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції).

Частиною першою статті 5 Конвенції ООН проти корупції передбачено, що кожна Держава-учасниця, згідно з основоположними принципами своєї правової системи, розробляє й здійснює або проводить ефективну скоординовану політику протидії корупції, яка сприяє участі суспільства і яка відображає принципи правопорядку, належного управління державними справами й державним майном, чесності й непідкупності, прозорості й відповідальності.

Кожна Держава-учасниця прагне, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, створювати, підтримувати й зміцнювати такі системи, які сприяють прозорості й запобігають виникненню конфлікту інтересів (частина четверта статті 7 Конвенції ООН проти корупції).

Згідно із частиною четвертою статті 8 Конвенції ООН проти корупції кожна Держава-учасниця розглядає, згідно з основоположними принципами свого внутрішнього права, можливість запровадження заходів і систем, які сприяють тому, щоб державні посадові особи повідомляли відповідним органам про корупційні діяння, про які їм стало відомо під час виконання ними своїх функцій.

Статтею 19 Конвенції ООН проти корупції встановлено, що кожна Держава-учасниця розглядає можливість вжиття таких законодавчих та інших заходів, які можуть бути необхідними для визнання злочином умисного зловживання службовими повноваженнями або службовим становищем, тобто здійснення будь-якої дії чи утриманні від здійснення дій, що є порушенням законодавства, державною посадовою особою під час виконання своїх функцій з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Саме ці вимоги Конвенції ООН проти корупції знайшли своє відображення та уточнення у відповідних нормах Закону № 1700-VII.

Закон України «Про запобігання корупції» (Закон № 1700-VII) визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Згідно з положеннями зазначеного Закону, близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта;

потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із записів в трудовій книжці позивача, з 04.12.2017 року ОСОБА_1 був переведений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на наземному транспорті Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки.

24.09.2018 року ОСОБА_1 в самостійному тесті на виявлення конфлікту інтересів зазначив, що корпоративних прав не має, а також, що відсутній приватний інтерес, який може вплинути на об`єктивність прийняття рішень чи вчинення/не вчинення дій.

Таким чином на позивача поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», що не заперечувалось сторонами під час слухання справи.

29.10.2018 року позивач повідомив начальника Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Пастух І.О. про можливість виникнення в нього інтересів відносно його доньки ОСОБА_2 мешканки АДРЕСА_1 , оскільки вона здійснює господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів на таксі та перевезення вантажів.

Доповідною запискою від 29.10.2018 року начальник Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Пастух І.О. повідомив Голову державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М.В. про надходження повідомлення від ОСОБА_1 та просив вирішити питання щодо врегулювання конфлікту інтересів.

В зв`язку із зазначеним повідомленням, голова Державної служби України з безпеки на транспорті листом повідомив ОСОБА_1 , що оскільки повідомлені обставини можуть вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень при виконанні службових повноважень на займаній посаді, наявність потенційного конфлікту інтересів з урахуванням наявних повноважень за таких обставин можливо врегулювати через застосування заходів, передбачених пунктами 5,6 частини першої статті 29 та частини другої статті 29, статтею 34 Закону України «Про запобігання корупції», а саме: шляхом переведення на іншу посаду (перебування на якій дозволить обмежитись застосуванням заходів урегулювання конфлікту інтересів у формі здійснення повноважень під зовнішнім контролем) або самостійного позбавлення позивачем приватного інтересу з урахуванням того, що конфлікт інтересів у діяльності має постійний характер і не може бути урегульований шляхом усунення від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження доступу до інформації чи перегляду його повноважень та функцій, зважаючи на покладені завдання і функції відповідно до посадової інструкції та нормативно-правових актів, які регламентують специфіку діяльності саме того підрозділу (в тому числі під час здійснення рейдових перевірок), де позивач виконує свої посадові обов`язки. А тому було запропоновано для врегулювання потенційного конфлікту інтересів перевести позивача на вакантну посаду старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області. Про прийняте рішення просив повідомити до 15 год. 00 хв. 30.10.2018 року письмово.

Крім того в листі було зазначено, що у випадку незгоди перейти на запропоновану посаду щодо позивача будуть вжиті заходи, передбачені положеннями ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

На пропозицію про переведення на посаду старшого державного інспектора відділу адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області позивач 19.11.2018 року (так як в період з 30.10.2018 року по 19.11.2018 року був тимчасово непрацездатний) повідомив, що з пропозицією переведення на іншу посаду або звільнення з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів категорично не погоджується.

Листом Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 19.11.2018 року відповідь на пропозицію про переведення на іншу посаду була направлена в.о. Голови Державної служби України з безпеки на транспорті Дідківському В.М.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №2660-к від 29.11.2018 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 29.11.2018 року відповідно до п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України та п.6 ч.1 ст.29, ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

Як вбачається, підставою для видачі наказу зазначено повідомлення ОСОБА_1 від 29.10.2018 року, лист начальника Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Пастуха І.О. від 19.11.2018 №32031/19/18-18.

Позивач відмовився від ознайомлення з наказом, про що 29.11.2018 року було складено акт.

Сторони не звертались до суду з клопотанням про допит осіб, які зазначені в акті, як свідків в судовому засіданні для підтвердження чи спростування обставин відмови позивача ознайомитись з наказом про звільнення.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дати ознайомлення позивача з наказом про звільнення.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, донька позивача - ОСОБА_2 має безстрокову діючу ліцензію на право провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом з дозволеним видом робіт: міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезень небезпечних вантажів) та внутрішні перевезення пасажирів на таксі відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 30.01.2018 №88.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначав, що він з 2013 року не спілкується з донькою, а тому відсутній приватний інтерес та потенційний конфлікт інтересів.

В той же час представник позивача не надав суду доказів на підтвердження зазначеного.

Позивач звернувся до НАЗК для отримання роз`яснень щодо ситуації яка склалася. В листі №34-08/66519/18 від 29.12.2018 року НАЗК з посиланням на діюче законодавство роз`яснило, що в разі виникнення ситуації в якій позивач зможе реалізувати свої повноваження на займаній посаді стосовно своєї дочки як фізичної особи підприємця, вбачатиметься потенційний конфлікт інтересів через наявність приватного інтересу, зумовленого сімейними стосунками, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання таких повноважень. Крім того, у разі прийняття (участі у прийнятті) рішень позивачем та вчинення дій стосовно його дочки як фізичної особи-підприємця виникатиме реальний конфлікт інтересів.

Листом від 03.01.2019 року за №74/09/15-19 Державна служба України з безпеки на транспорті повідомила позивача, що у зв`язку із тим, що позивач не погодився на переведення на запропоновану вакантну посаду та неможливістю в інший спосіб вирішити триваючий потенційний конфлікт інтересів, керівником Укртрансбезпеки було прийнято рішення про звільнення позивача із займаної посади.

Згідно із положеннями статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема 9) підстави, передбачені іншими законами.

Стаття 28 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача) визначала, що особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:

1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;

2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;

4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу.

Національне агентство у випадку одержання від особи повідомлення про наявність у неї реального, потенційного конфлікту інтересів упродовж семи робочих днів роз`яснює такій особі порядок її дій щодо врегулювання конфлікту інтересів (ч.3 статті 28 зазначеного Закону).

Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи (ч.4 ст.28 зазначеного Закону).

Стаття 29 Закону України «Про запобігання корупції» визначає, що зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:

1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів;

2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень;

3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи;

5) переведення особи на іншу посаду;

6) звільнення особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади.

Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування.

Стаття 34 Закону України «Про запобігання корупції» визначає, що переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач при виконанні посадових обов`язків має постійний триваючий потенційний конфлікт інтересів, через наявність приватного інтересу, зумовленого сімейними стосунками, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання таких повноважень, оскільки його донька здійснює господарську діяльність з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом з дозволеним видом робіт: міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезень небезпечних вантажів) та внутрішні перевезення пасажирів на таксі; як зазначив позивач, він не має можливості самостійно вжити заходів щодо врегулювання конфлікту інтересів шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику, до повноважень якого належить звільнення позивача, конфлікт інтересів не може бути врегульований шляхом усунення позивача від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження його доступу до інформації, перегляду його повноважень та функцій, він відмовився від переведення на вакантну посаду, а тому з врахуванням встановленого, суд вважає, що при звільненні позивача не було порушено вимог діючого законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу, поновлення позивача на займаній посад і.

Частина 1, 2 статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку.

В той же час варто зауважити, що положеннями ч.4 ст.235 КЗпП України визначено, що працівник, який був звільнений у зв`язку з порушенням Закону України «Про запобігання корупції» може бути сплачена лише компенсація у розмірі шестимісячного середнього заробітку та не передбачено сплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так як суд не знайшов підстав для поновлення позивача на роботі, тому відсутні законом передбачені підстави для стягнення з відповідача на користь позивача шестимісячного середнього заробітку.

Крім того, позивач звертаючись до суду з позовом просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та за затримку видачі трудової книжки.

Позивач в позові зазначає, що остаточний розрахунок при звільненні проведено 06.02.2019 року та зарахована сума 3 801,31 грн.

В той же час з виписки по рахунку позивача вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні був проведений з позивачем 30.11.2018 року та зараховано 6 350,85 грн. на рахунок позивача. Перерахування зазначеної суми 30.11.2018 року також підтверджується платіжним дорученням №2 від 30.11.2018 року.

Матеріали справи не містять доказів, що на рахунок позивача 06.02.2019 року були перераховані кошти в сумі 3 801,31 грн.

В той же час згідно з випискою по рахунку позивача, 27.12.2018 року на його рахунок, як вбачається, були зараховані кошти в сумі 4 751,63 грн. із зазначенням призначення платежу - зарплата за грудень 2018 року. Проте, оскільки позивача було звільнено 29.11.2018 року та він не міг отримати заробітну плату в грудні 2018 року, суду не надано доказів, що саме відповідачем здійснено сплату зазначеної суми, тому суд позбавлений можливості встановити що зазначені суми є заробітною платою. Отже, так як судом не встановлено, що відбулась затримка розрахунку при звільненні позивача, суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки варто зазначити наступне.

Частина 5 статті 235 КЗпП України визначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позивачем не надано суду доказів, що саме 14.12.2018 року (як зазначено в позовній заяві), він отримав трудову книжку; варто врахувати, що в період з 03.12.2018 року по 30.12.2018 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні. А тому оскільки в судовому засіданні не встановлено вини відповідача у затримці видачі трудової книжки, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив поновити строк звернення до суду з позовом так як трудову книжку позивач отримав 14.12.2018 року; не міг укласти договір з адвокатом та подати позов в суд у місячний строк в зв`язку з тим, що він хворів до 25 січня 2019 року, а договір з адвокатом уклав 12.02.2019 року.

Частина 1 статті 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 03.12.2018 року по 25.01.2019 року перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою виданою Комунальним закладом «Скадовська центральна районна лікарня».

Позов був поданий до суду та зареєстрований в суді 15.02.2019 року.

Суду не надано доказів на підтвердження дати отримання позивачем наказу про звільнення та отримання трудової книжки, а тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що на час звернення до суду з позовом позивач пропустив такий строк.

Крім того, позивач не надав суду доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати за час затримки виплати заробітної плати, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула