Постанова

Іменем України

29 травня 2020 року

м. Київ

справа № 381/2342/17

провадження № 61-37110св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Мотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області,

третя особа - Приватне підприємство «Георад»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у складі судді Осаулової Н. А. та постанову Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Матвієнко Ю. О., Суханової Є.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, третя особа - Приватне підприємство «Георад», про визнання недійсними і скасування державних актів про право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, третя особа - Приватне підприємство «Георад» (далі - ПП «Георад»), про визнання недійсними і скасування державних актів про право приватної власності на землі.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 не зверталися з письмовими заявами до Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів щодо надання їм дозволу на виготовлення технічної документації на земельні ділянки площею 0,3885 га та площею 0,4078 га, розташовані на території с. Велика Мотовилівка Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, чи видачі оскаржуваних державних актів.

Питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки на сесіях Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів не розглядалося і відповідні рішення не приймалися. Тому видані на їх підставі державні акти про право приватної власності на ці земельні ділянки підлягають визнанню недійсними та скасуванню.

Про оскаржувані державні акти йому стало відомо лише у 2015 році при отриманні відповіді з Держсільгоспінспекції у Київській області після встановлення відповідачем ОСОБА_2 огорожі.

Підставою звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначає те, що має місце накладання земельної ділянки ОСОБА_2 на його земельну ділянку площею 0,04 га, цю площу, яка прилягає суміжно до його ділянки, фактично використовує ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги статей 116, 126, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закон України «Про місцеве самоврядування», просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411050, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 11 вересня 1996 року за № 2020; визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411051, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю11 вересня 1996 року за № 1120.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди виходили з того, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, встановлено, що підставами для видачі оскаржуваних державних актів на землю були рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року. Позивачем не було надано доказів на підтвердження порушення його прав на користування земельною ділянкою та недійсності відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України рішення органу виконавчої влади, що було підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки без погодження їх меж з суміжними землевласниками та землекористувачами, з порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скарга ОСОБА_2 зазначив, що суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року і витребувано із Фастівського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 381/2342/17.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи

Рішенням Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок і передачу їх у власність на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області та затверджено матеріали з передачею безкоштовно у приватну власність земельних ділянок згідно списку за додатком № 1.

11 вересня 1996 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411050 на земельну ділянку площею 0,3835 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства.

Державний акт серії КВ № Г411050 від 11 вересня 1996 року виданий на підставі рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 листопада 1995 року та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1122.

Також 11 вересня 1996 року ОСОБА_2 видано на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області від 29 листопада 1995 року, державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411051 на земельну ділянку площею 0,4078 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства. Державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1120.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про узаконення меж земельних ділянок відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що підставою для видання оскаржуваних державних актів на землю було рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободи та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати економічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено частиною першою статті 116 ЗК України, якими є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або результати аукціону.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад.

Статтею 23 ЗК України, у редакції, чинній на час видання оспорюваних державних актів про право власності на землю, передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються, реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з статтею 55 Конституції України та статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочинів недійсними.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Водночас, згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як на підставу позивачу про визнання недійсними та скасуваннядержавних актів про право приватної власності на земліпозивач посилався на те, що він та відповідач не зверталися до Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів із заявами про виділення їм земельних ділянок.

Натомість рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про узаконення меж земельних ділянок відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що підставою для видання оскаржуваних державних актів було рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29 липня 1995 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Будь-яких нових обставин ОСОБА_1 щодо порушення його прав на користування земельною ділянкою з боку ОСОБА_2 не зазначено.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд дав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, а тому підстави повторно відповідати на ті самі доводи відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець