Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 556/734/13-ц

провадження № 61-27347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Більськовільська сільська рада Володимирецького району Рівненської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , Більськовільська сільська рада Володимирецького району Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року у складі судді Іванків О. В. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого

2018 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Більськовільської сільської ради Володимирецького району про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , за життя останньою було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла їй житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері вона фактично прийняла спадщину, жодних претензій стосовно успадкованого майна до неї ніхто не мав.

Маючи намір оформити право власності на спадкове майно, вона звернулась до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори Рівненької області, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку із відсутності правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок.

Посилаючись на наведене, просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 липня

2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 , Більськовільської сільської ради Володимирецького району про визнання права власності на спадщину.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що він є рідним сином спадкодавця, пенсіонером за віком, постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 в селі Більська Воля, доглядав матір та допомагав вести спільне підсобне господарство до дня її смерті. Після смерті матері, (спадкодавця) ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу спадкового майна входять: житловий будинок, який знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , інші господарські будівлі та споруди, а також, земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку господарських будівель та споруд та земельна ділянка для ведення сільського господарства біля будинку.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_2 вважає себе таким, що прийняв спадщину після смерті матері у відповідності до правил частини третьої статті 1268 ЦК України, та набув право власності на спадкове майно, яке не має змогу захистити інакше ніж у судовому порядку.

У свою чергу, ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті матері, оскільки не проживала разом з нею на час смерті і повідомляє неправдиві відомості про місце проживання матері на час її смерті, а до Кузнецовської державної нотаріальної контори звернулась із заявою про прийняття спадщини не за заповітом, а за законом. ОСОБА_1 порушила порядок звернення із заявою про прийняття спадщини, не довела свої родинні відносини із спадкодавцем ОСОБА_3 , оскільки в свідоцтві про народження позивача зазначено

по-батькові « ОСОБА_1 », а не « ОСОБА_1 ». При цьому заповіт, на підставі якого

ОСОБА_1 бажає оформити свої спадкові права, посвідчений з порушенням встановленого порядку.

ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з житлового будинку та інших господарських будівель та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 29 серпня

2017 року прийнято позов третьої особи - ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно до розгляду одночасно з позовом ОСОБА_1 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності, в порядку спадкування за заповітом, на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 , після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , будучи спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, належним чином прийняла спадщину після смерті матері. У свою чергу, ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не прийняв, відповідної заяви про прийняття спадщини не подавав. Доказів того, що ОСОБА_2 на час смерті матері проживав разом із спадкодавцем, не надано.

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 березня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили неправильний висновок про те. що спадкування майна ОСОБА_3 здійснюється за заповітом, оскільки вказаний заповіт не посвідчений посадовою особою Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_2 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , доглядав її та допомагав вести спільне господарство до дня її смерті.

Доводи інших учасників справи

26 січня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження рішення Володимирецького районного суду Рівненської області

від 21 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Рівненської області

від 20 лютого 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Володимирецького районного суду Рівненської області.

30 січня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 1032/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-38186св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,56 га, рахувався як окремий об`єкт погосподарського обліку, за ОСОБА_3 , яка була головою відповідного домогосподарства. Реєстрація житлового будинку не проводилась, його вартість складає 22 917,00 грн. Вказаний житловий будинок збудовано в 1948 році, на відведеній для цього земельній ділянці, і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло в той час, не передбачало обов`язкової реєстрації речових прав на житловий будинок.

Згідно заповіту, посвідченого Більськовільською сільською радою Володимирецького району, 04 лютого 1989 року ОСОБА_3 усе своє майно, в тому числі житловий будинок в АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 . Вказаний заповіт не змінений, не скасований, ніким не оспорювався, і на час смерті ОСОБА_3 є її єдиним заповітом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Згідно довідки від 14 лютого 2013 року № 2833, виданої ЖЕД-3 міста Кузнецовська, ОСОБА_3 з 04 березня 2008 року по час своєї смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_1

ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Кузнецовської міської ради № 268 від 10 червня 2005 року, була призначена помічником ОСОБА_3 у відповідності до статті78 ЦК України.

Згідно довідки від 20 липня 2016 року № 2546, виданої виконавчим комітетом Більськовільської сільської ради, ОСОБА_3 на час своєї смерті проживала в АДРЕСА_1 без реєстрації .

Із спадкової справи № 35-2013 встановлено, що 26 березня 2013 року

ОСОБА_1 подала до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері.

ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3 .

Заяви про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_2 не подавав.

Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Більськовільської сільської ради

№ 801 від 13 лютого 2013 року, № 2546 від 25 липня 2016 року, № 2523

від 19 липня 2016 року, № 1894 від 06 червня 2017 року, ОСОБА_3 була власником окремого домогосподарства (житлового будинку з надвірними господарськими будівлями) в АДРЕСА_1 , якому було присвоєно окремий номер по господарського обліку; і в цьому будинку ОСОБА_3 проживала одна, будь-які інші особи в цьому ж будинку не проживали і не були зареєстровані.

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в селі Більська Воля Володимирецького району в іншому, окремому будинку - АДРЕСА_1 .

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У відповідності до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у зв`язку з його смертю.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Аналіз змісту даної норми свідчить про те, що саме спадкоємець в залежності від власної волі та діючи на власний розсуд, з метою реалізації свого права на спадкування майна спадкодавця, повинен засвідчити своє бажання отримати спадкове майно, для чого приймає спадщину у встановлений законом спосіб.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено статтею 1270 цього Кодексу, він не заявляв про відмову від неї.

У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, Верховний Суд України наводить правовий висновок про те, що згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині.

Встановивши, що ОСОБА_1 є єдиною особою, яка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки інші діти ОСОБА_3 спадщини не приймали і спільно з матір`ю не проживали, тобто ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю суду не надано, а довідці сільської ради про факт спільного проживання ОСОБА_2 разом із матір`ю ОСОБА_3 № 2551 від 14 серпня 2017 року, надана належна та обґрунтована оцінка, та обґрунтовано не прийнята судами до уваги.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанції, не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого

2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська