Єдиний унікальний номер справи 48/2066/17 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/694/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 червня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

його представника - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 30 січня 2020 року о 16 годині 20 хвилин, в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Притуляк І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

11 квітня 2017 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Він є членом правління ОСББ «Березень 71» (далі - ОСББ).

12 березня 2017 року перед початком загальних зборів членів ОСББ, голова правління - ОСОБА_3 , розповсюдив серед учасників зборів, листівки під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», в яких містились відомості які принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Зокрема, у 1-у розділі вказаної листівки, де йде мова стосовно розробки уставу ОСББ, було зазначено: «Це відбувалось на фоні тиску з боку ОСОБА_1

- Вимог дозволити стороннім, не мешканцям будинку входити до правління;

- Зняти обмеження в кандидатурах найманих робітників та їх заробітних платах та доходах (голови, бухгалтера);

- Здійснювався тиск на членів правління з метою змусити голову змінити прийнятий на загальних зборах статут (5 разів збирались збори з цього приводу через, що 2 місяці не мали змоги зареєструвати організацію)»;

Далі в розділі: «Всупереч чому було зроблено:» зазначається: «… Діючи від імені мешканців будинку та голови ОСББ ОСОБА_1 домовився про ремонт даху за рахунок мешканців, згідно програми ОСББ - вона передбачала тільки постановку в чергу 90/10, а ні ремонт та фінансування тому, що в чергу на ці програми стояло вже половина ОСББ, а здійснення термінового ремонту передбачало 50/50, а ремонт водопроводу повинен був проводитись за рахунок мешканців»

Крім того в п. 5 даного розділу було зазначено «Теракт - умисні дії ОСОБА_1 , закриття робочої бригади в підвалі під час проведення робіт - виправдовувався тим, що йому не донесли, що відбувається у підвалі.

Таким чином, ОСОБА_3 , користуючись своїм службовим становищем голови ОСББ, поширив завідомо недостовірні та неправдиві відомості у вигляді фактичних даних, щодо вчинення ним певних дій.

Вказані дії відповідача порушують його особисті немайнові права, зокрема, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації та чим завдав йому моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати відомості, викладені у вище зазначеному звіті такими, що не відповідають дійсності та зобов`язати ОСОБА_3 публічно спростувати викладені твердження, шляхом оголошення резолютивної частини судового рішення на зборах членів ОСББ.

Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь 13 000 гривень в рахунок моральної шкоди, 457 гривень 59 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка полягає у компенсації витрат на лікування. Стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 гривень.

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати у розмірі 2 040 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи в позові, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що автором вказаної інформації є відповідач.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст.,ст 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Приймаючи рішення, судом були враховані положення ст. 34 Конституції України, ст. 201, 277, 297 ЦК України, частин 1 та 2 ст.30 Закону України «Про інформацію», якими передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Також судом були враховані роз`яснення, викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», в яких також зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Як роз`яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. При цьому судом враховано, що у справах зазначеної категорії, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Із матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 є членом правління ОСББ «Березень 71», а ОСОБА_3 є його головою.

12 березня 2017 року, перед початком загальних зборів членів ОСББ «Березень 71», невстановленою особою, серед учасників зборів було розповсюджено листівки під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Зокрема у тексті вказаної, наданої ОСОБА_1 суду листівки, на першій сторінці, де йде мова стосовно розробки уставу ОСББ, було зазначено: «Це відбувалось на фоні тиску з боку ОСОБА_1 », «Вимог дозволити стороннім, не мешканцям будинку входити до правління», «Зняти обмеження в кандидатах найманих робітників та їх заробітних платах та доходах (голови, бухгалтера)», «Здійснювався тиск на членів правління з метою змусити голову змінити прийнятий на загальних зборах статут (5 разів збирались збори з цього приводу через, що 2 місяці не мали змоги зареєструвати організацію)». На другій сторінці в розділі: «Всупереч чому було зроблено:» зазначається: «… Діючи від імені мешканців будинку та голови ОСББ ОСОБА_1 домовився про ремонт даху за рахунок мешканців, згідно програми ОСББ - вона передбачала тільки постановку в чергу 90/10, а ні ремонт та фінансування тому, що в чергу на ці програми стояло вже половина ОСББ, а здійснення термінового ремонту передбачало 50/50, а ремонт водопроводу повинен був проводитись за рахунок мешканців»

Крім того, на п`ятій сторінці в п. 5 в розділу: «Всупереч чому» було зазначено: «Теракт - умисні дії ОСОБА_1 , закриття робочої бригади в підвалі під час проведення робіт - виправдовувався тим, що йому не донесли, що відбувається у підвалі».

На думку позивача вказаний звіт був складений та розповсюджений саме головою ОСББ - ОСОБА_3 .

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Сама по собі ст. 10 Конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають сумніви щодо її вірогідності. Якби це було не так, то це означало би необґрунтовані обмеження на свободу вираження поглядів, гарантовану Конвенцією.

Лише особиста здогадка або суб`єктивне сприйняття інформації, як образливої, не достатнє для встановлення того, що на особу безпосередньо впливала публікація чи поширення інформації. В обставинах справи має бути щось, щоб змусило іншу особу відчути, що твердження направлено на певну особу. (Рішення « Дюлдін та Кіслов проти Росії» 2007 р.).

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд дійшов висновку, що зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, яка міститься у «Звіті голови ОСББ «Березень 71» має оціночні судження особи, яка його склала.

Доказів на підтвердження того що саме відповідачем було складено та поширено «у звіті голови ОСББ «Березень 71» в редакції, яка містить критичні твердження стосовно ОСОБА_1 , матеріали справи також не містять, як не містять і доказів того, що автором вказаної інформації є саме ОСОБА_3 .

За такого, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та зобов`язання відповідача спростувати дані відомості, а також, про необхідність стягнення грошових компенсаційних сум.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини..

Доводи апеляційної скарги є аналогічними з позовними вимогами, а тому, фактично, направлені на переоцінку тих доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції. Доводів про те, що суд не дав оцінки якимось доказам, апеляційна скарга не містить.

При цьому колегія суддів погоджується з тим, що Конституція України дійсно визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Але, поряд з цим, Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Європейський суд з прав людини окреслив ознаки, за наявності яких буде дотримана рівновага між принципами демократичного суспільства, свободи слова та права окремої особи на недоторканість її честі та гідності.

У справі «Фельдек проти Словаччини» визначено свободу вираження поглядів як одну з підвалин демократичного суспільства, передумовою самореалізації кожної особи. Вона застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 Конвенції захищає не тільки суть висловлених ідей чи інформації, а й форму, в якій вони передаються.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Українська Пресс-группа» проти України» суд зауважив, що українські суди не можуть переходити межу розсуду, надану національним органам Конвенцією, та повинні враховувати мету, що переслідувалась при розповсюдженні інформації, а також суспільну необхідність.

В рішенні по справі «Газета «Україна-центр» проти України», яке знайшло своє відображення в Постанові Верховного суду України від 7 лютого 2011 року, суд зазначив, що враховуючи обов`язок невтручання у право на свободу вираження поглядів та розповсюдження інформації, що призвело б до порушення статті 10 Конвенції, національні суди повинні забезпечувати баланс між потребою захищати репутацію особи та правом розголошувати інформацію, яка становить суспільний інтерес. Суди мають враховувати пропорційність втручання та факт наявності можливості відповісти на оскаржуване розповсюдження. Суди не мають втручатись у право на свободу вираження поглядів та поширення інформації, що є необхідним у демократичному суспільстві.

Під інформацією, що має суспільний інтерес в контексті ч. 1 ст. 3 Конституції України слід розуміти інформацію, яка є важливою (життєво значимою) для значної частини населення на відповідній території.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених в уставленому законом порядку позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а отже, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 03 квітня 2020 року