ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 755/830/18

провадження № 61-46853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником Литвиненко Оленою Леонідівною , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Катющенко В. П., та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 21 травня 2010 року ОСОБА_1 стала клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписанням анкети-заяви вона засвідчила свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

На виконання договору відповідач отримала кредитну карту «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 15 000 гривень.

Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і на 6 листопада 2017 року має заборгованість у розмірі 19 096,51 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 665,45 гривень, заборгованість за процентами - 6 249,07 гривень, пеня - 7 796,44 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 885,55 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 19 096,51 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір у розумінні вимог цивільного законодавства сторони не уклали, так як додані до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і примірник Умов та правил надання банківських послуг не підписані відповідачем. Також суд дійшов висновку про недоведеність відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку, видачу кредитної карти і встановлення кредитного ліміту та його розмір, що свідчить про недоведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредита.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2018 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності існування між сторонами договірних зобов`язань та відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що урегулював правовідносини із ОСОБА_1 згідно з принципом свободи договору і відповідач погодилася на те, що умови, на яких вони вступають у договірні правовідносини, зафіксовані у кількох документах: анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятці клієнта, Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах банку.

Вважає, що ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, фактично визнала існування кредитного договору між нею і банком.

На думку заявника, суди дійшли помилкового висновку про недоведеність відкриття відповідачу карткового рахунку, видачу кредитної карти і встановлення кредитного ліміту та його розмір, так як вказані обставини підтверджуються поданими позивачем доказами, зокрема, анкетою-заявою, Умовами та правилами надання банківських послуг, розрахунком заборгованості та ін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 21 травня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій зазначила свою згоду на те, що ця анкета разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до пунктів 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг ці Умови, а також Пам`ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карток і заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карт банку.

Банк випускає клієнту карту на підставі заяви, належним чином заповненої та підписаної клієнтом. Випуск карти та відкриття відповідного рахунку здійснюється в разі прийняття банком позитивного рішення про можливість випуску клієнту карти.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк видає клієнту карту, вид якої зазначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і анкеті-заяві, підписанням якої клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена у заяві.

Після настання зазначеного на карті останнього місяця терміну її дії банком випускається карта на новий термін, за що клієнтом вноситься плата згідно з діючими тарифами (пункт 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг).

Пунктами 1.1.3.2.4, 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банка в односторонньому порядку з власної ініціативи приймати рішення щодо встановлення будь-якого розміру кредитного ліміту на кредитну карту та його зміну, а також змінювати Тарифи та інші умови обслуговування рахунків.

Оцінивши додані до позовної заяви анкету-заяву, примірник Умов та правил надання банківських послуг і розрахунок заборгованості, суди дійшли висновку про неможливість встановити із цих доказів відкриття ОСОБА_1 карткового рахунку, видачу їй кредитної карти, встановлення на неї кредитного ліміту та його розмір.

Також суди встановили, що поданий позивачем примірник Умов та правил надання банківських послуг і витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» ОСОБА_1 не підписані.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзивів на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частина четверта цієї статті у тій же редакції передбачала, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг і витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» позичальником ОСОБА_1 не підписані.

Суди попередніх інстанцій при вирішені питання щодо статусу Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг дійшли правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і обґрунтовано зазначили, що за відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розуміла ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Встановивши, що подані банком разом із позовною заявою примірник Умов та правил надання банківських послуг і витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписані ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що правовідносини сторін цими документами не урегульовані і відмовили у стягненні процентів, пені і штрафів, нарахованих згідно з даними Умовами та Тарифами.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 81, 84, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 78, 81 ЦПК України).

Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не довело відкриття ОСОБА_1 банківського рахунку, видачу їй кредитної карти і встановлення кредитного ліміту та його розмір, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у стягненні заявленого позивачем тіла кредита, так як фактичне використання відповідачем кредитних коштів і наявність у неї заборгованості у відповідному розмірі недоведені.

Доводи касаційної скарги про те, що банк урегулював правовідносини із ОСОБА_1 згідно з принципом свободи договору і відповідач погодилася на те, що умови, на яких вони вступають у договірні правовідносини, зафіксовані у кількох документах: анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятці клієнта, Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах банку, касаційний суд відхиляє.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, фактично визнала існування кредитного договору між нею і банком, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові, оскільки суди дійшли висновку про недоведеність відкриття відповідачу банківського рахунку, видачі кредитної карти, встановлення кредитного ліміту і користування кредитним коштами.

Посилання заявника на те, що суди не надали належної оцінки анкеті-заяві, Умовам та правилам надання банківських послуг і розрахунку заборгованості, які підтверджують відкриття відповідачу карткового рахунку, видачу кредитної карти і встановлення на неї кредитного ліміту, зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, не відноситься до повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухали суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401 та 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Литвиненко Оленою Леонідівною , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов