Постанова

Іменем України

24 червня 2020 року

м. Київ

справа № 310/4679/18

провадження № 61-14940св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Маловічко С. В., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона із відповідачем з 29 вересня

2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 серпня 2007 року за

ОСОБА_2 визнано право власності на цілий нежилий об`єкт нерухомості, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Перебуваючи у шлюбі, сторони почали реконструювати зазначений об`єкт під використання його для комерційних цілей. Вказує, що заробітна плата відповідача не давала йому можливості реконструювати будівлю, а тому реконструкція здійснювалась за її власні кошти, отримані від підприємницької діяльності. Окрім того, вона продала майно, яке належало їй на праві приватної власності, та отримані кошти витрачала на будівництво.

Також відповідачем під час шлюбу було побудовано нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вважала, що матеріальні цінності, вкладені в будівництво та улаштування вказаної нежитлової будівлі, є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Бердянського районного суду Запорізької області від 23 жовтня

2018 року залучено до участі у справі третю особу, без самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 .

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі

літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, по АДРЕСА_2 ; поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, по АДРЕСА_1 ; у власності

ОСОБА_2 залишити грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 28 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Білоусової О. М., позов задоволено.

Визнано нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, що знаходиться по

АДРЕСА_2 .

Поділено спільне майно подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; у власності ОСОБА_2 залишено грошові кошти, витрачені на будівництво та улаштування нежитлової будівлі

літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, по АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши визнання позову відповідачем, виходив з доведення позивачем того, що реконструкція нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 здійснена за її кошти та що сторони проживали однією сім`єю до шлюбу, тому вважав, що вказану будівлю, яка значно збільшилась у своїй вартості за рахунок вкладених позивачем коштів, можна визнати спільним майном подружжя, поділити майно, виділивши позивачу та визнавши за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на реконструйовану будівлю та залишити відповідачу кошти, вкладені у будівництво нежитлової будівлі літера «А2» по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасовано рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого

2019 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд вирішив питання щодо арештованого майна, присудивши його іншому з подружжя, яка не є боржником перед ОСОБА_3 . Проте, арештоване майно не може бути предметом поділу доти, доки існує накладений на нього арешт, а особа, яка вважає, що арештоване майно належить або має належати їй, має захищати свої права шляхом пред`явлення позову, з урахуванням вимог частин першої та другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи рішення про поділ арештованого майна, суд порушив вимоги чинного законодавства та права стягувача у виконавчому провадженні, унеможлививши в такий спосіб виконання рішення про стягнення 1 500 000 грн боргу на користь ОСОБА_3 за рахунок цього майна.

Крім того, при вирішенні справи суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю до реєстрації шлюбу, про що зазначив в мотивувальній частині рішення, хоча ні таких вимог, ні таких підстав позову ОСОБА_1 в позовній заяві не викладала.

Також місцевий суд взагалі не досліджував, скільки коштів було вкладено на реконструкцію та будівництво обох спірних об`єктів, яка частка вкладу кожного з подружжя у збільшенні вартості об`єктів внаслідок їх реконструкції чи будівництва, чи є співмірним визначений поділ, а також не врахував, що в декларації про готовність об`єкту до експлуатації щодо нежитлової будівлі «А2» по АДРЕСА_2 фігурує ще один забудовник - ОСОБА_4 , який в такому разі також має права на певну частку в цьому об`єкті. До того ж, суд не врахував, що грошові кошти вже були витрачені на будівництво, а тому не можуть бути предметом поділу, оскільки трансформувались або у будівельні матеріали, або у збудований об`єкт.

Вказані обставини, суд апеляційної інстанції вважав підставою для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року і залишити в силі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

У листопаді 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковість висновків суду апеляційної інстанції, який посилався виключно на припущення викладені третьою особою, не перевіряючи письмових доказів, та не надаючи їм правової оцінки.

Вказувала, що подані нею докази вказують на існування права на майно, що зареєстровано за її колишнім чоловіком та набуте сторонами в період перебування в шлюбі.

Вважала помилковим висновок суду апеляційної інстанцій про те, що звернення із позовом про поділ майна є недобросовісною дією та має на меті уникнення від сплати боргу, оскільки позивачу було відомо про борги колишнього чоловіка і нею залучено кредитора до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Доводи особи, що подала відзив на касаційну скаргу

В поданому у жовтні 2019 року відзиві на касаційну скаргу

ОСОБА_3 зазначала, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене при повному з`ясуванні фактичних обставин справи, із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 29 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2015 року.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 серпня 2007 року у справі № 2-5294/07 за ОСОБА_2 визнано право власності на цілий нежилий об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 .

З декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 09 листопада 2015 року № ЗП 61 суди встановили, що в період шлюбу, а саме 18 листопада 2008 року, ОСОБА_2 на підставі дозволу про початок виконання будівельних робіт від 11 листопада 2008 року розпочав відповідні роботи з реконструкції нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , які були завершені 01 лютого 2010 року. Кошторисна вартість будівництва склала 124 560 грн.

З копії довідки Бердянської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - Бердянська ОДПІ) № 8376/08-22-17-01 від 07 липня 2015 року суди встановили, що за період

з 10 січня 2009 року по 31 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримувала доходи від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до довідки Бердянської ОДПІ від 07 липня 2015 року за період

з 10 січня 2009 року по 30 червня 2009 року сума доходу від підприємницької діяльності позивача становить 428 579 грн, а за період з 01 січня 2010 року по 30 вересня 2010 року - 497 766 грн.

З декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області суди встановили, що відповідач під час шлюбу побудував нежитлову будівлю, по АДРЕСА_2 , де замовниками будівництва зазначені відповідач та його батько ОСОБА_4 Вартість нежитлового приміщення літера «А2» загальною площею 626,6 кв.м, по АДРЕСА_2 , відповідно до звіту про оцінку майна складає 3 732 518,03 грн.

Апеляційний суд встановив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до звернення до суду із позовом у цій справі ОСОБА_1 , існував спір, який розглядався у цивільній справі № 310/5140/14-ц за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2 500 000 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 липня 2014 року позов ОСОБА_3 було забезпечено шляхом накладення арешту на майно, в тому числі і земельну ділянку, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з державним актом про право власності ЯК № 911819 , розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:010:0023, та нежитлову будівлю за цією ж адресою.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 01 жовтня 2014 року у справі № 310/5140/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти разом з нарахованими процентами у сумі 2 023 607,78 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року вказане рішення місцевого суду змінено в частині розміру стягнення та визначено до стягнення безпідставно отриману грошову суму без нарахованих процентів в сумі 1 579 800,57 грн. Вказане рішення набрало законної сили 31 березня 2015 року, а ухвала про забезпечення позову не була скасована.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 07 травня 2015 року отримано виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду в справі № 310/5140/14-ц, за яким постановою державного виконавця від 13 травня 2015 року відкрито виконавче провадження № 47474537 та в цей же день винесено постанову, якою накладено арешт на все майно боржника

ОСОБА_2 в межах суми стягнення та оголошено заборону на його відчуження, в тому числі, на нежитлову будівлю та земельну ділянку по

АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд також встановив, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрованим власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 є

ОСОБА_2 Перший запис про обтяження цього нерухомого майна внесено

25 липня 2014 року за № 7543832 на підставі ухвали суду від 18 липня

2014 року у справі № 310/5140/14-ц. Наступний запис про обтяження цього майна внесено 15 травня 2015 року за № 9704963 на підставі постанови державного виконавця від 13 травня 2015 року про арешт майна боржника ОСОБА_2 .

Крім того, апеляційний суд встановив, що у вказаному реєстрі міститься ще два записи про арешти всього нерухомого майна ОСОБА_2 № 13945139

від 30 березня 2016 року та № 27058909 від 16 липня 2018 року.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) зазначено, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Встановивши, що суд першої інстанції вирішив долю арештованого майна, присудивши його іншому з подружжя, який не є боржником у виконавчому провадженні перед ОСОБА_3 та за іншими боргами ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування такого рішення суду та відмову в позові про поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб, у зв`язку з тим, що у випадку поділу майна будуть порушені права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки припинення права власності відповідача на спірне майно ускладнить виконання судового рішення про стягнення боргу із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

При цьому апеляційний суд вірно врахував, що ОСОБА_1 вже подавала позов про поділ цього ж майна у 2015 році та у вказаній справі було визнано мирову угоду про визнання за нею права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , яка в подальшому була скасована апеляційним судом 20 жовтня 2016 року, а позов про поділ спільного майна подружжя 06 липня 2017 року залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 .

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Судом апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, зроблені обґрунтовані висновки з урахуванням доказів наданих сторонами та практики Верховного Суду у подібних справах.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, постанови апеляційного суду без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта