КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року місто Київ.

Справа 755/14045/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5801/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Олійника В.І., Кулікової С.В.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2020 року (у складі судді Галаган В.І., повний текст рішення складено 20 січня 2020 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 27 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М., зареєстрований в реєстрі за № 190.

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років померла бабуся позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 на праві власності. Позивач ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_3 звернулись до Київської державної нотаріальної контори № 9 із заявами про прийняття спадщини за заповітом, складеним за життя ОСОБА_4 від 19.10.1996 року. Після цього позивачу стало відомо, що існує ще один заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 27 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М., зареєстрований в реєстрі за № 190, яким заповідач заповіла все своє майно відповідачу ОСОБА_5 . Однак позивач вважає цей заповіт недійсним, оскільки на момент його складання заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними, тому волевиявлення заповідача не відповідало її волі, оскільки через похилий вік заповідач часто вживала сильно діючі медичні препарати, які вплинули на її поведінку, погіршення пам`яті, призвели до неадекватної поведінки. Крім того, позивач припускає, що спірний заповіт є підробним, оскільки на переконання позивача рукописний текст та підпис у заповіті не відповідають почерку та підпису заповідача ОСОБА_4 . Крім того, позивачем зауважено, що заповідач ОСОБА_4 за життя любила онуків: позивача ОСОБА_1 та її брата ОСОБА_3 , які протягом багатьох років безперервно допомагали своїй бабусі, доглядали її, доклали усіх зусиль у лікуванні, а після смерті організували поховання заповідача, тому складення останньою оспорюваного заповіту позивач вважає фактом, який не міг відповідати дійсній волі заповідача ОСОБА_4 , тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стверджує, що оскаржуване рішення підлягає перегляду для відновлення реалізації права скаржника, наданого процесуальним законодавством України, яке охороняється Конституцією та положеннями Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка ратифікована Україною в законному порядку, що надає право людині на справедливий судовий розгляд і законний захист прав. При прийнятті рішення, судом не дотримано вищевказаних вимог законодавства, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував повторно подане позивачем клопотання про призначення повторної експертизи та не врахував доводів позивача про те, що у клопотанні експерта від 24.10.2019 року експертом не зроблено висновку щодо неможливості взагалі провести зазначену експертизу, а викладено думку що «питання індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_4 не можуть бути вирішені в рамках даної експертизи, оскільки не мають значення для визначення можливості ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними на час складання заповіту».

Вважає, що спадкодавець ОСОБА_4 , внаслідок хвороби та перебуваючи під дією медичних препаратів, які вона систематично вживала станом на квітень 2015 року, під час складання спірного заповіту могла не усвідомлювати значення своїх дій та могла не керувати ними, та що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Третя особа ОСОБА_3 та представник ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.1995 року. (Том 1 а.с. 132-134)

За життя ОСОБА_4 19.10.1996 року склала Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2д-278, яким заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожному. (Том 1 а.с. 125-126)

27.04.2015 року ОСОБА_4 склала Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М., зареєстрований в реєстрі за № 190, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт містить особистий підпис заповідача: «мною прочитано у голос та власноручно підписано». (Том 1 а.с. 115)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 , у віці 83 років померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.07.2017 року, актовий запис № 1235. Причина смерті: гострий інфаркт міокарда передньої стінки з розривом серця. (Том 1 а.с. 120)

03.08.2017 року онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4 на підставі Заповіту, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 19.10.1996 року № 2у-278, у зв`язку з чим нотаріусом заведено спадкову справу № 568/2017. (Том 1 а.с. 119, 122-123, 124-125)

28.08.2017 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4 на підставі Заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М. 27.04.2015 року № 190. (Том 1 а.с. 116)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд встановив що стороною позивача не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало її волі, зокрема, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявних у заповідача психічних відхилень протягом життя та у момент складення заповіту, докази перебування заповідача на обліку у лікаря психіатра або звернення до лікаря із відповідними симптомами, які діагностовано лікарем, або докази лікування заповідача будь-якими психотропними препаратами за рекомендаціями лікарів або поза такими. При цьому, допитані в судовому засіданні свідки, та зокрема, допитана в якості свідка позивач, не підтвердили наявність у заповідача будь-яких психічних відхилень чи захворювань протягом її життя, не довівши наміру відповідача на вчинення неправомірних дій відносно заповідача. Також суду не було надано доказів, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний заповіт.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

У ст. 1233 Цивільного кодексу України, зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. (ч. 1 ст. 1236 Цивільного кодексу України)

Відповідно до положень статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу . Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Пунктом 2.1. розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок), встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Відповідно до п. 1.10 Порядку, 1.10, відомості про посвідчення посадовими особами органів місцевого самоврядування заповітів та інформація про їх скасування, зміну або видачу дубліката підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі».

Згідно положень частин 2, 3, 4 ст. 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Тобто, чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України), або якщо новий заповіт визнаний судом недійсним як такий, що було вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України). Існування таких винятків обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту.

Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 1257 Цивільного кодексу України, передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

З сукупного аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним є заповіт в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також районним судом з урахуванням ч. 4 ст. 263 ЦПК України вірно враховано висновки щодо застосування зазначених норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17, а саме про те, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В суді першої інстанції були допитані свідки : ОСОБА_6 , яка є племінницею заповідача ОСОБА_4 , яка показала, що востаннє заповідача бачила у 2014 році, яка проживала разом із онуками, оскільки її син помер, заповідач склала заповіт щодо свого майна на онуків, які її доглядали. Заповідач була абсолютно адекватною, здоровою, жвавою людиною. Однак, за словами позивача ОСОБА_1 свідку відомо, що у житті заповідача ОСОБА_4 з`явився відповідач ОСОБА_2 , після чого відношення заповідача до онуків змінилось, вона до них почала відноситись агресивно, з недовірою та склала новий заповіт на відповідача ОСОБА_2 , з яким свідок не знайома. Свідком також зауважено, що вона не лікар за фахом, не може встановлювати агресивний стан заповідача та/або її неадекватність.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показав, що товаришував із заповідачем ОСОБА_4 на протязі близько п`ятдесяти років до смерті заповідача, однак з відповідачем ОСОБА_2 не знайомий, бачив його на похоронах заповідача. Заповідач ОСОБА_4 жила у власній квартирі разом із онуками: позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а останні роки життя - жила лише із позивачем ОСОБА_1 , та між ними завжди були гарні відносини. Заповідач за життя була жвавою, оптимістичною людиною, яка сама себе доглядала, інколи лягала до лікарні. Зі слів дружини свідку відомо, що у житті заповідача ОСОБА_4 за два роки до її смерті з`явився ОСОБА_2 , який її періодично відвідував. Свідок не обізнаний щодо назви ліків, які приймала заповідач ОСОБА_4 та щодо її стану здоров`я, вважає, що поведінка заповідача змінилась у зв`язку із її похилим віком.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_4 показала, що вона є онукою заповідача ОСОБА_4 , а з відповідачем ОСОБА_2 вона познайомилась за рік до смерті заповідача. Відповідач ОСОБА_2 є далеким родичем, та між ним і свідком склались неприязні стосунки. Відносини свідка із заповідачем ОСОБА_4 були довірливими до знайомства із відповідачем. Коли відповідач ОСОБА_2 з`явився в житті заповідача ОСОБА_4 , вона радикально змінила свою поведінку: перестала читати, ходити на вулицю, стала підозрілою відносно свідка, яка є їй онукою, приймала їжу лише від знайомих, від відповідача ОСОБА_2 та від соціального працівника, яка її відвідувала, почала приймати багато пігулок, які їй приносив відповідач ОСОБА_2 , періодично відвідуючи заповідача, оскільки відповідач мав власні ключі від квартири. Відповідач ОСОБА_2 купував заповідачу їжу, ліки та періодично клав у лікарню, не повідомляючи свідку адресу. Заповідач ОСОБА_4 часто вживала пігулки у великій кількості, тому інколи свідок особисто клала їй пігулки до органайзеру з ліками, а інколи забирала ліки.

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 269/270/19-27, складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ): Рукописний текст та підпис від імені спадкодавця ОСОБА_4 в спірному заповіті від 27.04.2015 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М., зареєстрованому в реєстрі під № 190, виконані рукописним способом, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів ;

Рукописний текст від імені спадкодавця ОСОБА_4 в спірному заповіті від 27.04.2015 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М., зареєстрованому в реєстрі під № 190, виконаний самою ОСОБА_4 . (Том1 а.с. 175-179)

Згідно листа Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 24.10.2019 року № 1745-01, питання «Індивідуально-психологічних особливостей» ОСОБА_4 не можуть бути вирішені в рамках судово-медичної та судово-психіатричної експертизи; вирішення цього питання не має значення для визначення можливості ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період складання заповіту 27.04.2015 року . (т. 2 а.с. 13)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Оцінюючи в сукупності досліджені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що заповіт ОСОБА_4 є дійсним, тобто відповідає вимогам закону, оскільки Заповіт посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Доводи апеляційної скарги, про те, що спадкодавець ОСОБА_4 , внаслідок хвороби та перебуваючи під дією медичних препаратів, під час складання спірного заповіту могла не усвідомлювати значення своїх дій та могла не керувати ними, не підтвердженні позивачем. Не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало її волі, зокрема, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявних у заповідача психічних відхилень протягом життя та у момент складання заповіту, докази перебування заповідача на обліку у лікаря психіатра або звернення до лікаря із відповідними симптомами, які діагностовано лікарем, або докази лікування заповідача будь-якими психотропними препаратами за рекомендаціями лікарів або поза такими. При цьому, допитані в судовому засіданні свідки, та зокрема, допитана в якості свідка позивач, не підтвердили наявність у заповідача будь-яких психічних відхилень чи захворювань протягом її життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не задоволене повторне клопотання про призначення експертизи , колегія суддів не приймає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.09.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва на підставі клопотання позивача у порядку забезпечення доказів по справі призначено судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська, 6). На вирішення експертів поставити питання: чи виконано рукописний текст від імені спадкодавця ОСОБА_4 в спірному заповіті від 27.04.2015 року спадкодавцем ОСОБА_4 ? Чи виконано підпис від імені спадкодавця ОСОБА_4 в спірному заповіті від 27.04.2015 року спадкодавцем ОСОБА_4 ? (Том 1 а.с. 160-162)

08.07.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва на підставі клопотання позивача у порядку забезпечення доказів по справі призначено посмертну комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизи, проведення якої доручити експертам Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська, 103-а) та Головному бюро судово-медичної експертизи МОЗ України (м. Київ, вул. Оранжерейна, 9). На вирішення експертів поставити питання: чи міг стан здоров`я спадкодавця ОСОБА_4 , враховуючи її вікові та індивідуально-психологічні особливості, а також, враховуючи встановлені захворювання, діагнози та призначені їй медичні препарати, зазначені у медичній документації, впливати на можливість ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання спірного заповіту від 27.04.2015 року? чи страждала спадкодавець ОСОБА_4 в момент складання спірного заповіту від 27.04.2015 року на будь-яке психічне захворювання або психічний розлад, якщо так, то на які саме? чи була здатна спадкодавець ОСОБА_4 за своїм психічним та психологічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання спірного заповіту від 27.04.2015 року та повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями? Провадження у справі зупинено до проведення експертизи. (Том 1 а.с. 228-230)

08.08.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі та справу призначено у підготовчому засіданні у зв`язку із неможливістю виконання ухвали суду про призначення посмертної комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи. (Том 1 а.с. 239-240)

24.09.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва на підставі клопотання позивача у порядку забезпечення доказів по справі повторно призначено посмертну комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизи. (Том 2 а.с.5-7)

06.11.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі та справу призначено у підготовчому засіданні у зв`язку із неможливістю виконання ухвали суду про призначення посмертної комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи. (Том 2 а.с. 18-19)

Твердження в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції проігноровано клопотання про призначення повторної експертизи, не відповідають матеріалам справи, так як наявна протокольна ухвала суду від 12 грудня 2019 року про відмову у задоволенні вказаного клопотання, в якій наведені мотиви відмови, з якими погоджується і колегія суддів.

Суд двічі надавав можливість позивачу, скористатись правом на подання суду доказу : висновку судово-психіатричної експертизи, разом з тим справа двічі поверталась до суду з посиланням експерта на некоректність поставлених питань та неможливість надання категоричного висновку, щодо неможливості усвідомлення заповідачем своїх дій під час його складання, з огляду на сукупність доказів, наявних в матеріалах справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 під час складання повторного заповіту від 27 квітня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 не було вільним і не відповідало її волі та вчинялось під дією медичних препаратів, що могли вплинути на не усвідомлення значення її дій.

Та обставина, що Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 жовтня 1995 року на ім`я ОСОБА_4 в частині 1/3 квартири АДРЕСА_3 на законність ухваленого рішення в даній справі не впливає, оскільки під час судового розгляду іншої справи не встановлені обставини відсутності волевиявлення заповідача, заповідати в 2015 році все належне їй майно відповідачу.

Окрім відсутності категоричного висновку експертів про не усвідомлення заповідачем своїх дій під час складання заповіту, та наявності почеркознавчої експертизи, яка підтвердила, що підпис на заповіті належить ОСОБА_4 , суд враховує, що показами свідків підтверджено, що в 2015 році змінились взаємовідносини між онуками та бабусею, яка перестала довіряти онукам та перебувала в добрих стосунках з відповідачем, який забезпечував їй лікування та продукти харчування, відповідно у останньої могло виникнути бажання змінити заповіт на користь особи, яка опікувалась нею в той період.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів, керуючись ст. 375 ЦПК України, відмовляє в задоволенні апеляційної скарги.

Понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються, оскільки рішення районного суду залишається без змін. Іншими учасниками справи, понесені ними судові витрати до відшкодування не заявлялись.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: