Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 344/12282/16-ц

провадження № 61-48355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Жданової В. С., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року у складі судді Антоняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Матківського Р. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ КБ «Кредобанк») про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 лютого 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк»), правонаступником якого було укладено кредитний договір № 36F/2007, за умовами якого їй надано кредит в сумі 53 070,00 доларів США на строк до 01 лютого 2022 року. За користуванням кредитом позичальник сплачує банку 14,5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у пункті 3.2 договору. Згідно з пунктом 3.6 договору у випадку неповернення позичальником кредиту у термін, визначений пунктом 2.1 договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до пункту 5.1 договору. Пунктом 5.1 договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена пунктом 3.2. Згідно з пунктом 4.1 договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 доларів США.

Позивач вважала, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а саме: умови договору містять приховування застосування нестійкої процентної ставки та суперечить нормам чинного законодавства; вимоги дострокового повернення кредиту до настання строку, передбаченого договором, незважаючи на фінансовий стан позичальника; зміни процентної ставки в односторонньому порядку; їй, як позичальнику, не було надано жодних роз`яснень щодо умов кредитування; кредитний договір є договором приєднання і позичальник не може впливати на умови кредитування та вносити зміни в кредитний договір. Кредитодавець не повідомив про обставини, зазначені у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», її не ознайомили з умовами кредитування, банк не надав повної, всебічної, та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Не було надано розрахунків сплати процентів (як по номінальній, так і по реальній процентній ставці), комісій, інших платежів, що впливають на абсолютне здороження кредиту. Позивач стверджувала, що якби її було проінформовано про всі умови кредитного договору його недоліки, вона б відмовився від його укладання та отримання кредиту. Вважала, що кредитний договір було укладено під впливом обману.

В подальшому, позивач подала до суду заяву про зміну підстав позову, шляхом їх доповнення. У своїй заяві ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до умов кредитного договору, неправомірно зазначені пункти щодо сплати комісій, а саме: за розгляд заяви-анкети, за видачу кредиту, за управління кредитом. Окрім того, у пунктах 4.7 договору банк встановив несправедливу черговість зарахування коштів на повернення кредиту та банком не встановлено у договорі, не додано до нього і не повідомлено про розмір нарахування процентів і порядок їх погашення шляхом виконання умов договору.

У зв`язку з наведеним, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір, оскільки при його укладенні порушено низку норм чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ «Кредобанк» для укладення із нею кредитного договору.

При вирішенні спору суд першої інстанції також виходив з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням статті 203 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору та графік погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. При цьому апеляційний суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що кредитний договір по суті є договором приєднання, оскільки позивальник (споживач) фактично не може впливати на умови кредитування та вносити зміни в кредитний договір. Якби позивача було проінформовано про всі умови кредитного договору та його недоліки, позичальник відмовилась би він його укладення та отримання кредиту.

Касаційна скарга обґрунтована іншими доводами, наведеними у позовній заяві, а також тим, що, на думку заявника, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають нормам чинного законодавства.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У березні 2019 року ПАТ «Кредобанк» засобом поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просило рішення суду першої та постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 лютого 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 36F/2007, відповідно до умов договору банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору банк видає позичальнику кредит в сумі 53 070,00 доларів США на строк до 01 лютого 2022 року. Відповідно до пункту 2.2 цього договору кредит було надано на придбання житла на первинному ринку.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору за надання кредиту позичальник сплачує банку в порядку та строки, визначені тарифами банку, наступні комісії: за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту, одноразово - 10,00 грн до видачі кредиту; за видачу кредиту, одноразово - 477,63 долари США до видачі кредиту в гривнях за курсом НБУ на день сплати; за управління кредитом, щомісячно - 30,00 грн в термін до останнього робочого дня поточного місяця. Якщо кредит видано після 15 числа, комісія в цей місяць не сплачується.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку 14,5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у пункті 3.2 договору.

Згідно з пунктом 3.6 договору у випадку неповернення позичальником кредиту у термін, визначений пунктом 2.1 договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до пункту 5.1 договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена пунктом 3.2. Згідно з пунктом 4.1 договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 доларів США.

Відповідно до пункту 3.7 договору у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право самостійно змінити розмір процентної ставки, попередивши позичальника. При цьому пункти 3.8, 3.9 договору передбачають обов`язок позичальника протягом 10 днів погодитись із такою зміною або повернути кредит та сплатити нараховані проценти.

За змістом пункту 4.7 погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступній черговості: прострочені платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом; строкові платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом за поточний місяць; прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу); строкові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) за поточний місяць; пеня, штрафи та інші види неустойки; платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом, строк сплати яких на момент надходження коштів ще не наступив; платежі по поверненню кредиту (основного боргу) строк повернення по якому, на момент надходження коштів, ще не наступив. Позичальник вправі, на підставі заяви самостійно визначати порядок дострокової сплати комісії і процентів за цим договором.

Відповідно до пункту 9.7 договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24 листопада 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Положення оспорюваного кредитного договору від 27 лютого 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді винагороди за обслуговування кредиту (пункт 1.1 кредитного договору) є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умова договору (пункт 3.1) про сплату комісії за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту, за видачу кредиту та за управління кредитом суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав.

У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо положень договору, якими передбачене нарахування та сплата комісії за кредит, проте враховуючи, що такий правочин не підлягає визнанню недійсним, висновок суду про відмову у позові є правильним.

В іншій частині позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відмову у позові, виходячи з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Таким чином, в іншій частині позовних вимог судові рішення ухвалені з дотриманням вимог процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а отже підлягають в цій частині залишенню без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року щодо окремих положень про нарахування комісії з урахуванням висновків, сформульованих у цих судових рішеннях.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої та апеляційної інстанції щодо визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування комісії підлягає зміні в частині правового обґрунтування, а в іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року в частині визнання недійсним кредитного договору щодо нарахування комісії змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цього рішення.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов