Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 759/15179/16-ц

провадження № 61-11247св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з колишньої дружини ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частки автомобіля марки «Hyundai Santa FE», універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, в сумі 201 726,40 грн, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач без згоди позивача відчужила спірне майно своєму батьку ОСОБА_3 , компенсувати половину вартості майна відмовляється.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 201 726,40 грн на компенсацію 1/2 вартості автомобіля «Hyundai Santa FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, 850,00 грн на компенсацію витрат з оцінки транспортного засобу, 2 000,00 грн на відшкодування витрат з правової допомоги та 2 430,66 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачу належить 1/2 частина цього автомобіля. Відповідач без згоди позивача здійснила відчуження спільного автомобіля на користь третьої особи. Оскільки вартість 1/2 частини спільного сумісного майна позивачу не відшкодована, чим порушено його право власності, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину ринкової вартості автомобіля, визначену згідно висновку оцінювача - ФОП ОСОБА_4 від 02 листопада 2016 року.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження реальної ринкової вартості автомобіля.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Святошинського районного суду міста Києва.

16 березня 2018 року справу розподілено колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

На підставі ухвали Верховного Суду від 18 квітня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 02 квітня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Курило В. П. (суддя-доповідач), Червинська М. Є., Бурлаков С. Ю., Зайцев А. Ю., Коротун В. М.

Згідно з протоколом повторного автоматичного визначення складу колегії суддів від 16 квітня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду на те, що рахунок-фактура ФОП ОСОБА_6 від 24 вересня 2016 року № 27, як на доказ є незаконним, тому що він є неналежним та недопустимим доказом.

Апеляційним судом не взято до уваги те, що ОСОБА_3 у травні

2016 року сам виставив на продаж спірний автомобіль на веб-сайтах RST, ІНФОРМАЦІЯ_1 за ціною 409 400,00 грн та при розгляді в суді першої інстанції визнав, що в оголошеннях зазначено його контактний номер телефону. Аргументи відповідача про те, що спірний автомобіль було продано за 40 000,00 грн у зв?язку з його технічно несправним станом внаслідок ДТП є безпідставні, не підтвердженні належними та допустимими доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реальна вартість спірного автомобіля на момент його відчуження становить 403 452,80 грн.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив, в якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року залишити в силі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року.

За час перебування сторін у шлюбі, у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_7 .

Згідно інформації з бази даних єдиного державного реєстру МВС, автомобіль марки «Hyundai Santa FE», універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, 14 січня 2012 року був зареєстрований на ім`я власника ОСОБА_2 , а 08 жовтня 2016 року без зняття з обліку попереднім власником був зареєстрований на нового власника ОСОБА_3 .

За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 08 жовтня

2016 року № 8041/2016/118527, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відчуження спірного автомобіля за домовленістю між сторонами відбулось за 40 000,00 грн. При укладенні договору оцінка транспортного засобу не здійснювалась, на що додатково вказує довідка регіонального сервісного центру в місті Києві.

Згідно висновку оцінювача - ФОП ОСОБА_4 від 02 листопада 2016 року, середня ринкова вартість автомобіля «Hyundai Santa FE», 2007 року випуску, станом 02 листопада 2016 року становила 403 452,80 грн.

Поряд з цим, позивач стверджує, що ОСОБА_3 в травні 2016 року виставляв автомобіль на продаж на веб-сайті RST за ціною в 409 400,00 грн, пославшись на скріншоти, де наведені контактні дані продавця, та на правила роботи сайту, за якими розміщенню оголошення на сайті передує детальна перевірка інформації, наданої продавцем та особи продавця. ОСОБА_3 заперечував даний факт, проте визнав, що в оголошенні про продаж зазначено його контактний номер телефону.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 та частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц (провадження № 61-24061св18).

Судом першої інстанції встановлено, що станом на момент розгляду справи ринкова вартість спірного автомобіля становила 403 452,80 грн.

Указана у звіті вартість не спростована відповідачем, що є його процесуальним обов`язком у випадку заперечення позовних вимог щодо стягнення з неї суми в розмірі 201 726,40 грн, яка вирахувана позивачем з указаної у звіті суми вартості спільного майна.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як один із колишнього подружжя який бажає стягнення на свою користь грошової компенсації половини вартості спільного сумісного майна, виявив свою згоду на присудження йому такої компенсації.

Суд апеляційної інстанції помилково вказав, що для вирішення спірних правовідносин позивачем надано неналежний доказ про вартість подібного автомобіля, того ж року випуску та тієї ж марки, оскільки такими діями апеляційний суд вдався до переоцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення спору судом апеляційної інстанції.

У справі, що розглядається, позивач як співвласник майна звернувся до суду із вимогою про отримання на свою користь компенсації вартості своєї частки у спільному майні, на підтвердження вартості якого ним було надано висновок оцінювача - ФОП ОСОБА_4 , який відповідачем не спростовано.

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, а також безпідставно не звернув уваги на здійснене ОСОБА_2 відчуження спільного сумісного майна проти волі ОСОБА_1 , не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, у зв`язку із чим зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача половини дійсної вартості спірного автомобіля, яка визначена судом першої інстанції.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що у порушення вимог чинного законодавства ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 відчужила їх спільне сумісне майно, чим порушила права останнього на частину у спільному майні подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість захисту порушених прав позивача шляхом стягнення у порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на користь позивача половини вартості спірного майна.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яким врегульованоправовідносини щодо поділу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року із залишенням в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня

2017 року, судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання касаційної скарги в розмірі 4 034,52 грн слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2018 року скасувати, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня

2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 4 034 (чотири тисячі тридцять чотири) грн 52 коп. судових витрат, понесених позивачем за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська