Справа № 219/2075/20
Провадження № 2/219/1675/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 червня 2020 року м. Бахмут Донецької області

Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Шевченко Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Брагіної М.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

05.03.2020 позивач ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про права власності на житло, виданого 04.01.1998 Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділі по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської Ради народних депутатів, яке видане з розпорядженням (наказом) від 04.01.1998 № 10869. В належній позивачу квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є сином та братом відповідно, та відповідачами по справі. Зазначає, що ніяких речей відповідачів на теперішній час в квартирі не має. Отримати акт про не проживання відповідачів в належній квартирі, позивач не має можливості, оскільки має заборгованість по оплаті комунальних послуг. Не зважаючи на те, що відповідачі не проживають в квартирі, не отримують кореспонденцію, комунальні послуги не сплачують, вони не знімаються з реєстраційного обліку, чим позбавляють позивача можливості оформити житлову субсидію та розпоряджатися власністю на свій розсуд (продати квартиру, тощо).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24.03.2020 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачами подано не було.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Топчийов Є.В. в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав суду заяву, в якій вказав, що він підтримує позовні вимоги та просив їх задовольнити, а також просив розглянути справу у їх відсутності.

Відповідачі ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, разом з тим, 23.06.2020 надав заяву про розгляд справи без його участі, вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату свідоцтва про права власності на житло, виданого 04.01.1998 Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділі по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської Ради народних депутатів, яке видане з розпорядженням (наказом) від 04.01.1998 року № 10869 (а.с.5-6).

28.06.2006 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в управління реєстрації шлюбу району Кадикьой м.Стамбул, після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с.7). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09.07.2013 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 залишити прізвище « ОСОБА_5 » (а.с.8).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Хамельн Німеччина, реєстраційний № Е 141/2014, зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_11 ». Переклад виконано присяжним перекладачем Земельного суду нижньої Саксоніі - російської, української та польського мов ОСОБА_12 (а.с.23-29).

Згідно з довідкою ТОВ «ТБК Схід» від 03.03.2020, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 власник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 брат, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_7 - донька (а.с.10).

Відповідно до інформації, наданої Бахмутською міською радою на запит суду (№ 1291, 1290 від 17.03.2020), відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.30-31).

В матеріалах справи наявні довідки про наявність заборгованості відповідача за сплату квартплати ТОВ «ТБК Схід», а саме станом 01.07.2019 борг становить 5896,94 грн.; станом на 01.03.2020 року борг становить 906,48 грн. (а.с.11). У зв`язку з цим, як вказує позивач, їй було відмовлено у видачі акту про не проживання у спірній квартирі відповідачів.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено вст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Та обставина, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зняті з реєстрації із даного житлового приміщення, перешкоджає позивачу, як власнику квартири, володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням в повному обсязі, що є порушенням її права власності.

Крім того, нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідачів суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Судом достовірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі, нею не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачують, а тому є всі підстави для усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.5, 12, 81, 141, 142, 229, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строк, визначений ст. 354 цього Кодексу, на подання апеляційної скарги, продовжується на строк дії такого карантину.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Л.В. Шевченко