судді Великої Палати Верховного Суду Рогач Л. І.
Провадження № 14-83цс20
за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 4 жовтня 2018 року.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування шкоди.
Станом на 28 травня 2018 року відповідь від прокуратури Вінницької області про виконання вимог, зазначених в ухвалі суду від 27 травня 2018 року, не надійшла.
Вважав, що наслідком неправомірних дій відповідача є необхідність додаткових зусиль для відновлення його порушених прав. Ці обставини в сукупності призвели до його неспокою та стресу.
Позивач з урахуванням викладеного просив суд :
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь суму еквівалентну 2 500,00 євро за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення судом у відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 4 жовтня 2018 року, в частині позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Вінницької області про визнання порушення статті 13 Конвенції, встановлення справедливої компенсації відмовлено у відкритті провадження у справі. В іншій частині позовних вимог провадження у справі відкрито.
Ухвалу суду в частині відмови у відкритті провадження у справі мотивовано тим, що спір щодо визнання порушення Конвенції та встановлення справедливої компенсації не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішення цих вимог належить до компетенції ЄСПЛ.
Крім того, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Глава 26 КПК України регулює порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, прокурора, ухвал слідчого судді тощо, у зв`язку з чим встановлення порушень норм КПК України не вирішується в порядку цивільного судочинства.
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 6 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 4 жовтня 2018 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у відкриті провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до прокуратури Вінницької області про визнання порушення статті 13 Конвенції, встановлення справедливої компенсації, постановити ухвалу про відкриття провадження у справі щодо всіх позовних вимог та направити справу для продовження розгляду до Вінницького міського суду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди незаконно відмовили у відкритті провадження в частині визнання порушення статті 13 Конвенції, встановлення справедливої компенсації. Норми Конвенції повинні застосовуватися національними судами, як і національне законодавство, як норми прямої дії. Суди проігнорували і не застосували закон, який підлягав застосуванню, як наслідок постановлено судові рішення, які не ґрунтуються на законі і міжнародних договорах, підписаних Україною.
Ухвалами від 8 листопада 2018 року та від 10 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження та призначив справу до судового розгляду, а ухвалою від 6 травня 2020 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України.

Ухвалою від 17 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 та призначила справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із позицією щодо прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно ухвали від 17 червня 2020 року.

Відповідно до частини другої статті6 і частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до норм чинного ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції. У складі Верховного Суду діють, зокрема Касаційний цивільний суд і Велика Палата Верховного Суду (частина перша статті 36, пункти 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 45 вказаного Закону Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Вичерпний перелік підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлено статтею 403 ЦПК України. За змістом частини шостої вказаної статті Велика Палата Верховного Суду розглядає у касаційному порядку справи у випадку, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Під юрисдикцією (підвідомчістю) судових органів у контексті повноважень Великої Палати Верховного Суду слід розуміти компетенцію суду в здійсненні правосуддя з розгляду і вирішення певної категорії питань у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Наслідком порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції є неможливість вирішення справи за правилами відповідного судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Відповідна позиція є сталою та неодноразово викладалася в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, в постановах: від 15 травня 2019 року у справі № 522/8650/18, від 5 та 26 червня 2019 року у справах № 454/1690/16 та № 760/13915/18 відповідно, від 21 серпня 2019 року у справі № 341/2132/16-ц.

Отже, за відсутності у касаційній скарзі посилань на те, що спір у цій справі відноситься до юрисдикції іншого суду (ніж суд загальної юрисдикції), який належить до системи судоустрою України, наведені скаржником доводи мали б оцінюватися судом касаційної інстанції в контексті встановлення обставин дотримання (або ж порушення) судами попередніх інстанцій норм процесуального законодавства щодо розгляду цього спору саме в порядку цивільного судочинства.

Відповідна позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 910/5430/18 щодо вирішення питання про прийняття справи до розгляду у зв`язку з тим, що особа оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Питання предметної та суб`єктної юрисдикції загальних судів врегульовані параграфом 1 глави 2 розділу І ЦПК України. Так, за змістом абзацу першого частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду прийняла справу № 127/18934/18 до розгляду з огляду на те, що заявник оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Однак зі змісту оскаржуваних у справі ухвали та постанови не вбачається, що суди відмовили у відкритті провадження у справі з огляду на необхідність розглянути цю справу в порядку іншого судочинства.

Натомість суди наголосили на тому, що спір щодо визнання порушення Конвенції та встановлення справедливої компенсації не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вирішення цих вимог належить до компетенції ЄСПЛ.

Отже, доводи касаційної скарги фактично зводяться до вирішення питання про поширення чи непоширення юрисдикції держави на спірні правовідносини та підлягають перевірці Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду як належним судом.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду ухвалах від 18 березня 2020 року (справа № 757/25649/17-ц, провадження № 14-585цс19) та від 5 травня 2020 року (справа № 757/42731/17-ц, провадження 14-597цс19) вже дійшла висновку про повернення справ відповідній колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у подібних випадках, коли оскарження судового рішення не стосувалося питань предметної чи суб`єктної юрисдикції спору.

У частині шостій статті 404 ЦПК України установлено, що якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи викладене, відсутні підстави, встановлені частиною шостою статті 403 ЦПК України, для прийняття Великою Палатою Верховного Суду справи № 127/18934/18 до розгляду, а справу слід було повернути на розгляд відповідної колегії Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Суддя Рогач Л. І.