Єдиний унікальний номер судової справи: 482/48/19
Номер провадження № 22-ц/812/766/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представників відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , прокурора - Цвікілевич Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Вишневським Андрієм Анатолійовичем

на рішення Єланецького районного суду Миколаївського області від 10 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Чернякової Н.В. о 14-27 год. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування.

Позов обґрунтовує тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному 14 грудня 2012 року слідчим відділенням Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000123, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні триває до цих пір, є неефективним та безрезультатним, а посадові особи вказаного органу чинять різні перепони у здійснені його прав, визначених Конституцією України та іншими законодавчими актами, що, в свою чергу, призводить до порушення його прав як потерпілого.

Вважає, що вказаною бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у погіршенні його самопочуття, сильному пригніченні, розчаруванні та душевному стражданні, а тому у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» на його думку наявні всі підстави для стягнення з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на його користь моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн.

18 квітня 2019 року до суду від Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області надійшло повідомлення про вступ прокурора Єланецького відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області у дану цивільну справу.

04 червня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява в якій просив суд стягнути з Держави України в особі Головного управління національної поліції в Миколаївській області на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн. та зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити виплату зазначених вище сум.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник позивача у ході розгляду справи по суті зауважив, що відшкодування моральної шкоди позивачу має здійснюватися на загальних засадах у відповідності до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

У відзивах на позов та під час судових засідань представники відповідачів та прокурори заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що органами досудового розслідування не завдано моральної шкоди позивачу, оскільки він не піддавався державному примусу у розумінні положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Також вважають, що суд не може прийняти до уваги доводи представника позивача про необхідність кваліфікації спірних правовідносин у відповідності до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, оскільки позивач та його представник не змінювали предмет позову та обставини, що підлягають доказуванню.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками ГУ НП в Миколаївській області моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи не встановлено незаконних дій відповідача у зв`язку з чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача адвокат Вишневський А.А. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні шкоди, з огляду на затягування та неефективність досудового слідства на протязі 6 років.

У відзивах на апеляційну скаргу представники Головного управління Національної поліції в Миколаївській області та Державної казначейської служби України просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що у провадженні слідчого відділення Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження за №0000123, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 грудня 2012 року на підставі повідомлення Господарського суду Миколаївської області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за фактом порушення вимог законодавства при ліквідації СЗАТ «Хлібороб» (том 1 а.с. 10).

Постановою слідчого СВ Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області Пушкаревським С.В. від 09 березня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні (том 1 а. с. 8).

12 березня 2013 року ОСОБА_1 було допитано в якості свідка (т.2 а.с.164).

09 березня 2013 року слідчим прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (том 1 а.с. 10).

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого, позивач звернувся до прокуратури Новоодеського району Миколаївської області, за результатами розгляду звернення 16 січня 2015 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000123 скасовано, матеріали кримінального провадження направлено до СВ Новоодеського РВ УМВС України для подальшого розслідування (том 1 а. с. 10, 11).

16 листопада 2015 року прокурором Новоодеського району Миколаївської області у кримінальному провадженні на адресу заступника начальника Новоодеського відділення поліції Вознесенського відділу поліції ГУНП України в Миколаївській області було направлено вказівки по кримінальному провадженню №0000123 (т.2 а.с. 173).

Ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 06 липня 2016 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 зобов`язано слідчих СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області виконати вказівки прокурора, надані в рамках вищевказаного кримінального провадження (том 1 а. с. 12-13).

У зв`язку з чим прокурором у кримінальному провадженні 22 серпня 2016 року на адресу начальника СВ Новоодеського ВП ГКУНП України в Миколаївській області були надіслані вказівки по кримінальному провадженню №0000123.

14 вересня 2017 року позивача було допитано в якості потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, про що свідчить протокол допиту потерпілого (т.2 а.с.176).

Ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року зобов`язано слідчого СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області Кукурудзу Я.А. розглянути клопотання позивача про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження (т. 1 а. с. 19).

У зв`язку з чим слідчий СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області Кукурудза Я.А. постановою від 26 січня 2018 року частково задовольнив клопотання ОСОБА_1 (т.2 а.с. 178).

Вказана вище постанова слідчого ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2018 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 скасована та зобов`язано слідчого розглянути клопотання позивача із зазначенням у постанові, в якій частині клопотання підлягає задоволенню, а в якій не підлягає (т. 1 а. с. 20, 27).

На виконання вимог вищевказаної ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області, 02 липня 2018 року слідчим винесено відповідну постанову про часткове задоволення клопотання ОСОБА_1 , яка хвалою слідчого судді від 03 серпня 2018 року скасована та зобов`язано слідчого СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області Кукурудзу Я.А. розглянути клопотання позивача від 05 жовтня 2017 року (том 1 а. с.28- 29).

20 жовтня 2019 року т.в.о. начальника СВ Новоодеського ВП ГУНП України в Миколаївській області винесено постанову про відмову у залучені в якості потерпілого ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000123 та визнано його свідком у вказаному провадженні (т. 2 а.с. 182).

31 жовтня 2019 року постановою т.в.о. начальника СВ Новоодеського ВП ГУНП України в Миколаївській області кримінальне провадження №0000123 від 14 грудня 2012 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення закрито та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 2 а.с 145, т.2 а.с. 183).

Отже, встановлене свідчить про те, що на теперішній час кримінальне провадження закрито, до того ж в оглянутих в апеляційній інстанції матеріалах кримінального провадження №0000123 відсутня постанова слідчого про визнання ОСОБА_1 потерпілим.

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивач посилається на бездіяльність посадових осіб слідчого відділення Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області щодо проведення розслідування в кримінальному провадженні, в якому він є потерпілим з 2012 року внаслідок якої йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок Великої Палати Верховного Суду справа №487/10128/14-ц від 12 червня 2019 року).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачена в частинах першій-п`ятій цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, при розгляді вказаної справи застосуванню підлягають статті 1173, 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення ухвал слідчим суддею про скасування постанов слідчого СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області Кукурудза Я.А. про відмову та часткове задоволення клопотань ОСОБА_1 згідно з якими, за результатами розгляду скарг позивача скасовувалися постанови слідчого, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб СВ Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській областізаподіяли позивачу моральної шкоди.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності, оскільки саме по собі скасування процесуальної постанови слідчого не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання шкоди.

Відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки під час розгляду справи не встановлено незаконних дій відповідача у зв`язку з чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, а також причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до цих правовідносин не підлягає застосуванню.

Отже, розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Посилання в апеляційній інстанції на те, що з 2012 року позивач має статус потерпілого на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються наявними в матеріалах доказами.

Також є безпідставними твердження позивача про самовільну зміну предмету позову під час розгляду справи з огляду на таке.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує свої вимоги.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги бездіяльністю посадових осіб слідчого відділення Новоодеського ВП ГУ НП в Миколаївській області щодо проведення розслідування в кримінальному провадженні в якому він є потерпілим з 2012 року при цьому посилаючись на вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як встановлено судом, під час судового засідання 10 лютого 2020 року в суді першої інстанції, представник позивача адвокат Вишневський А.А., не змінюючи предмету та підстав позову лише зауважив, що відшкодування шкоди, завданої позивачу має здійснюватися відповідно до вимог ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, а тому доводи про самовільне зміну предмету позову є безпідставними, до того ж як зазначене вище суд самостійно обирає норму права яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Вишневським Андрієм Анатолійовичем залишити без задоволення.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 року.