Справа № 135/436/20
Провадження № 2/135/198/20
РІШЕННЯ

іменем України

15.06.2020 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Волошиної Т.В., за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) осіб цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

учасники справи не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

I. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ладижинського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтувала тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі з 18.10.2007 по даний час зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В цій квартирі ОСОБА_2 зареєстрована як член сім`ї власника житла, але там не проживає і не зберігає своїх речей з квітня 2008 року.

Реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу, як власнику квартири, в користуванні та розпоряджанні майном. Зокрема, на даний час вона не може скористатись пільгами та оформити субсидію. Адже, позивач отримує невелику заробітну плату і не спроможна оплачувати комунальні послуги в повному обсязі без оформлення субсидії.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не надала.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось.

Ухвалою суду (а.с. 14-15) було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного провадження.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 058.02.2009 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу:22102850 від 10.03.2009 (а.с. 7, 8).

У зазначеному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується відповіддю на запит № 2.1-12-799 від 03.04.2020 наданою виконавчим комітетом Ладижинської міської ради (а.с. 13).

З часу вибуття, відповідач ОСОБА_2 з реєстрації у належній позивачу квартирі добровільно не знімається, що створює для позивача значні незручності та перешкоди у використанні власного житла для проживання та вчинення певних правочинів щодо нього для забезпечення його цілісності та недоторканості.

V. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи.

В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Своєю чергою, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке своєю чергою в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке своєю чергою не є абсолютним.

Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (див. наприклад рішення Європейського Суду у справі «Андрій Руденко проти України»).

Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК).

Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є членом сім`ї власника житла (позивача), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї.

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Отже, суд при зіставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.

Відповідач проживала у квартирі, як член сім`ї позивача, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.

Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.

Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.

Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Проте, як було зазначено вище відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі з квітня 2008 року.

Надані позивачами докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі.

При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що вона має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що вона не є власником житла, а тому визнання відповідача такою, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Тому, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 грн 40 коп. судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420 грн 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263-265,280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 грн 40 коп. судових витрат.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420 грн 40 коп., згідно з квитанцією 0.0. . 1 від 23.03.2020.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ім`я (найменування) сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Олещино Тлумацького району Івано-Франківської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України серія та номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення складено та підписано суддею 15.06.2020.

Суддя