Постанова

Іменем України

22 червня 2020 року

м. Київ

справа № 725/885/16-ц

провадження № 61-10902св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Нелля Сабірова,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Неллі Сабірової та касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Криловою Оленою Леонідівною, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг») про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 16 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно умов якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 31 280 доларів США. Як забезпечення виконання зобов`язань між сторонами 25 липня 2007 року укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на вказану квартиру. Зазначене рішення суду першої інстанції було частково змінено рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня2014 року та доповнено рішення суду складовими частинами наявної заборгованості за кредитним договором, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176 750 грн.

Позивач вказував, що 26 січня 2016 року банк уклав з ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, відповідно до якого було реалізовано іпотечне майно, а саме квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу. Крім того, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого поширюється на спірні правовідносини, оскільки: кредит позивачем було отримано в іноземній валюті на споживчі потреби, передане в іпотеку майно є постійним місцем проживання позичальника. АТ КБ «Приватбанк» не мав права відчужувати спірну квартиру.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 103 від 26 січня 2016 року, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , що укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці в складі судді: Стоцької Л. А. від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для визнання недійсним оспореного позивачем договору купівлі-продажу відсутні, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 25 листопада 2013 року, яке з урахуванням доповнень апеляційного суду набрало законної сили 22 січня 2014 року, було ухвалене до моменту набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не виконувалось державними виконавцями у порядку примусового виконання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області в складі колегії суддів: Бреславського О. Г., Савчук М. В., Чупікової В. В., від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Спірна квартира АДРЕСА_1 , її загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, інше нерухоме житлове майно у позивача у власності не знаходиться і він не є суб`єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», у зв`язку із чим оспорюваний договір купівлі-продажу слід вважати таким, що суперечить законодавству, оскільки він укладений АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким тимчасово заборонено відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки і виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, наданим громадянину України в іноземній валюті.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Сокуренко Н. В. задоволено частково. Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом не з`ясовано, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу. Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є в матеріалах справи, свідчать про відсутність іншого нерухомого майна у ОСОБА_1 станом на 12 травня 2016 року, а у ОСОБА_2 - станом на 20 квітня 2016 року. Однак відсутність у іпотекодавців іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, у квітні-травні 2016 року не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки обов`язком суду було перевірити указані обставини станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу, дослідити такі обставини в сукупності з іншими умовами, викладеними у Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та у зв`язку із цим вирішити спір. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є передчасними. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (касаційне провадження № 14-389цс18).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 травня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 січня 2016 року між АТ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон № 1304-VII є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження №14-111цс19). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 постійно, а саме з травня 2007 року, мешкає у спірній квартирі, тобто використовує її як місце свого постійного проживання. Відповідно до довідок із деталізованою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 березня 2019 року та 18 березня 2019 року, виданих Центром надання адміністративних послуг Чернівецькою міською радою на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що спірна квартира належить позивачу та його дружині ОСОБА_2 , а відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у його власності у реєстрі відсутні (а. с. 200 - 203). Отже, позивач постійно проживав у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає. Тобто, на момент укладення оспорюваного правочину 26 січня 2016 року у іпотекодавців іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, не було. За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

У червні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3 , в якій просило оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому, посилалося на порушення норма матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що мораторій не пом`якшує та не скасовує юридичну відповідальність особи, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований до спірних правовідносин. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який розташований за адресою АДРЕСА_1 задоволено частково: надано банку право продажу предмету іпотеки. Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року набрало чинності 22 січня 2014 року. В той же час, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» набрав чинності 07 червня 2014 року. Позивач жодних активних дій, направлених на укладення договору купівлі-продажу квартири, не вчиняв. Позивач не надав доказів, що він проживає в спірному будинку та вказаний будинок є його постійним місцем проживання. ОСОБА_1 не надав до суду доказів, що під час укладення договору купівлі-продажу сторонами було допущено порушення статті 203 ЦК України.

У червні 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каримова Н. С. подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому, посилалась на порушення норма матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, повторно розглядаючи справу в порушення вимог рішення Верховного Суду не дослідив обставини щодо наявності всіх умов, визначених в законі про мораторій. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про необхідність застосування Закону про мораторій лише з тих підстав, що «позивач постійно проживав у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає». Кредитний договір укладено 16 травня 2007 року, в той час як право власності ОСОБА_1 на квартиру №33 зареєстровано 18 травня 2007 року та 25 травня 2007 року передано в іпотеку під забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Реєстрація місця проживання здійснюється з метою обліку відомостей щодо місця проживання або місця перебування фізичних осіб. Висновок про те, що квартира АДРЕСА_1 , була місцем проживання позивача на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спростовуються довідкою ПП «Житлосервіс» від 30 листопада 2015 року за номером 749, яка була надана нотаріусу. Згідно вказаної довідки станом на 30 листопада 2015 року за адресою відчужуваного нерухомого майна були зареєстровані тільки ОСОБА_4 та її внук ОСОБА_5 належні та допустимі докази того, що договір купівлі-продажу на момент його вчинення не відповідає вимогам Закону про мораторій. Позивач повинен був надати ще під час розгляду справи в суді першої інстанції. Звернення стягнення відбулось в момент набрання відповідним рішенням суду законної сили. Саме з цього часу АТ КБ «ПриватБанк» в силу закону набув право розпоряджатись спірним майном.Позиція позивача щодо необхідності застосування до вказаних правовідносин вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині заборони примусового стягнення предмета іпотеки на час дії цього Закону є безпідставною, оскільки даний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань.продаж квартири банком відбувся в межах його прав, без здійснення примусових дій, застосування яких передбачено виконавчим законодавством та тих дій, які передбачені Законом України «Про іпотеку» при продажу виконавчою службою іпотечного майна при примусовому виконанні судового рішення.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду без змін.Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що докази постійного проживання позивача в указаній квартирі містяться в матеріалах справи, зокрема такими доказами є паспорт позивача із відміткою про зареєстроване місце проживання, кореспонденція, яка надсилалась позивачу як судом так і відповідачами, з яких вбачається, що адресою проживання ОСОБА_1 є спірна квартира. Крім вказаних доказів, банку достовірно відомо про постійне місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується позовом до ОСОБА_1 та інших співмешканців про виселення із цієї квартири в справі № 725/3754/17. Проте посилання банком на положення законодавства про дію закону в часі у даному випадку є безпідставним, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений під час дії Закону №1304-VII, а саме 26 січня 2016 року, що є прямим порушенням його вимог. Законом 1304-VII встановлена заборона примусового стягнення нерухомого житлового майна - предмету іпотеки під час його дії. Зазначає про необхідність врахування висновків зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С., в якому просив касаційну скаргу приватного нотаріуса залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що про необхідність достовірного встановлення апеляційним судом факту відсутності у ОСОБА_1 іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспорюваного правочину наголосив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року по даній справі. Щодо клопотання про долучення вказаних довідок до матеріалів справи заздалегідь було повідомлено усіх учасників, у тому числі й нотаріуса, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій. Присутній у залі судового засідання представник АТ КБ «ПриватБанк» не заперечував проти долучення цих інформаційних довідок до матеріалів справи. Таким чином, жодних підстав для відмови у задоволенні клопотання від 20 березня 2019 року про долучення доказів до матеріалів справи у суду не було. звернення стягнення предмету іпотеки - спірну квартиру відбулося саме на момент укладення оспорюваного договору купівлі продажу 26 січня 2016 року. При цьому таке стягнення було примусовим, оскільки позивачі не надавали згоди на продаж цієї квартири, тим більше в момент дії Закону №1304-VII. Зазначає про необхідність врахування висновків зроблених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Н. С.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 16 травня 2007 між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № CVSNGK00000044, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 31 280 доларів США на придбання житла.

25 травня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (іпотекодавці) укладено договір іпотеки квартири, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVSNGK00000044 від 16 травня 2007 в розмірі 40 157,88 доларів США звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,10 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки АТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх, передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 січня 2014 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2013 року частково змінене та доповнено складовими частинами наявної заборгованості по кредитному договору, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176 750 грн.

26 січня 2016 року, на підставі вказаних судових рішень, між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , а покупець прийняв у власність нерухоме майно та зобов`язався сплатити продавцю кошти у сумі 340 200 грн.

Як на підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним у позовній заяві позивач зазначає про те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу, а також те, що зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 постійно, а саме з травня 2007 року, мешкає у спірній квартирі, тобто використовує її як місце свого постійного проживання. Відповідно до довідок із деталізованою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 березня 2019 року та 18 березня 2019 року, виданих Центром надання адміністративних послуг Чернівецькою міською радою на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що спірна квартира належить позивачу та його дружині ОСОБА_2 , а відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у його власності у реєстрі відсутні. Отже, позивач постійно проживав у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає. Тобто, на момент укладення оспорюваного правочину 26 січня 2016 року у іпотекодавців іншого нерухомого майна, ніж спірна квартира, не було.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) зазначено, що «позивачами не надано жодних доказів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в них іншого нерухомого житлового майна. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті першої Закону України № 1304-VII та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є передчасними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження 14-111цс19) вказано, що «рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірний житловий будинок шляхом його продажу банком від імені ОСОБА_3 та укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_3 з указаного будинку. 07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземні валюті у період дії Закону № 1304-VII, тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Позивач постійно проживає у спірному будинку, загальна площа якого не перевищує 250 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає, згоди на відчуження спірного майна він не надавав».

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив позов.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду без змін, а тому судовий збір покладається на осіб, які подали касаційні скарги.

Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Каримової Неллі Сабірової та касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Криловою Оленою Леонідівною, залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 02 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков