Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 559/1193/17

провадження № 61-39855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Жанна Павлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Шимківа С. С.,

Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., від 31 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж. П. про визнання правочину недійсним та скасування довіреності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу

Бадаліс Ж. П. було посвідчено від його імені довіреність, відповідно до якої ОСОБА_2 були надані повноваження щодо розпорядження належним позивачу рухомим та нерухомим майном, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з правом продажу, обміну, передачі в найм (оренду, позичку). Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 19 квітня 2019 року без права передоручення представникові повноважень третім особам та без права її скасування довірителем протягом цього строку.

Посилаючись на положення частини першої статті 247, частини першої

статті 248, частини четвертої статті 249 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України), статті 58 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (далі - Порядок), позивач вважав, що посвідчена нотаріусом довіреність є недійсною і підлягає скасуванню.

Також вважав, що оспорюваний правочин є недійсним в силу вимог

статті 233 ЦК України, як такий, що вчинено під впливом тяжкої для нього обставини, якою є незадовільний стан здоров`я.

Зазначав, що ОСОБА_2 недобросовісно виконує надані йому повноваження та намагається заволодіти належним йому майном.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням поданих уточнень, позивач просив суд визнати недійсною та скасувати з дати її посвідчення довіреність від 19 квітня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж. П. і зареєстровану в реєстрі за № 1272.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дубенського міськрайонного суду, у складі судді

Жуковської О. Ю., від 05 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною та скасовано, з дати її посвідчення, довіреність, видану 19 квітня 2016 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж. П. та зареєстровану в реєстрі за № 1272.

Суд першої інстанції вважав, що під час посвідчення спірної довіреності приватним нотаріусом, в порушення вимог статей 27, 209, 249 ЦК України та статей 49, 58 Закону України «Про нотаріат», було вчинено нотаріальну дію, яка обмежила можливість позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області

від 05 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Приймаючи постанову від 31 травня 2018 року, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про невідповідність вимогам законодавства умови спірної довіреності щодо її безвідкличності. Разом з тим, врахувавши положення статті 217 ЦК України та встановивши, що інші положення виданої ОСОБА_1 ОСОБА_2 довіреності є такими, що відповідають вимогам цивільного законодавства та волевиявленню сторін, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Доказів вчинення оспорюваного правочину під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини і на вкрай невигідних для нього умовах суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2018 року, залишивши в силі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області

від 05 березня 2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Рівненської області

від 31 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи № 559/1193/17 з місцевого суду.

У вересні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 559/1193/17 передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції. Заявник наголошує на тому, що приватний нотаріус

Бадаліс Ж. П., посвідчуючи 19 квітня 2016 року довіреність з умовою про її безвідкличність вийшла за межі наданих їй повноважень, передбачених Законом України «Про нотаріат» та Порядком, порушила вимоги

статті 249 ЦК України чим позбавила його права відкликати (скасувати) видану довіреність у будь-який час. Застосування апеляційним судом положень статті 217 ЦК України, як підстави скасування рішення суду першої інстанції суперечить вимогам статей 64, 68 Конституції України,

статті 249 ЦК України та пунктам 6.4 та 7 Порядку.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий його представником адвокатом Луценко Р. О., на касаційну скаргу, в якому представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Апеляційного суду Рівненської області

від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Наголошує на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він на момент видачі спірної довіреності помилявся щодо юридичного значення та наслідків цієї юридичної дії, чи не бажав їх настання.

ОСОБА_1 на власний розсуд визначив обсяг своїх прав та свобод, що не суперечить вимогам статті 12 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 19 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж. П. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1272 довіреність, відповідно до якої

ОСОБА_1 надані ОСОБА_2 повноваження щодо розпорядження належним довірителю майном за адресою:

АДРЕСА_1 , зокрема з правом продажу, обміну, передачі в найм /оренду, позичку/.

Довіреність видана строком на 3 роки та дійсна до 19 квітня 2019 року без права її передоручення представником повноважень третім особам та без права скасування її довірителем протягом встановленого строку.

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із заявою-вимогою про повернення оригіналу довіреності, у зв`язку із втратою довіри та наявності у Дубенському міськрайонному суді Рівненської області спору за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дубенського районного нотаріального округу Бадаліс Ж. П., ОСОБА_2 про визнання правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, недійсним та його скасування. Зазначена вимога не була задоволена.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом та подаючи касаційну скаргу

ОСОБА_1 посилався на те, що спірна довіреність була видана ним під впливом тяжкої обставини, якою вважав незадовільний стан свого здоров`я та потребу у лікуванні, а умову щодо безвідкличності такою, що обмежує його гарантоване право на її скасування, що в своїй сукупності та в силу вимог статей 64, 68 Конституції України та статей 233, 249 ЦК України є підставою для визнання довіреності недійсною в цілому.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233

ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з відносин представництва.

Згідно із частиною першою статті 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Частиною четвертою статті 249 ЦК України (в редакції станом на 19 квітня 2016 року) було передбачено, що законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час.

Безвідклична довіреність може бути видана виключно у випадках, прямо передбачених законом.

Станом на дату видачі спірної довіреності від 19 квітня 2016 року єдиним законом, який передбачав можливість видачі безвідкличної довіреності, був Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.,

Під час розгляду справи суди встановили, що 19 квітня 2016 року

ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважив повіреного здійснювати представництво інтересів у тому числі з питань розпорядження належним йому майном, за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що умова спірної довіреності про її безвідкличність не ґрунтується на вимогах законодавства України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 61-39855св18) вказала, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що зазначена в довіреності, виданій 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 на ім`я

ОСОБА_2 , умова щодо її безвідкличності є нікчемною, оскільки встановлення обмежень щодо права довірителя скасувати видану ним довіреності в даному випадку було прямо заборонено законом (стаття 249 ЦК України).

Наявність у довіреності нікчемних положень щодо її безвідкличності, не могло бути підставою для відмови у реалізації ОСОБА_1 наданого йому законом права в будь-який час скасувати довіреність.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ці ж положення можуть бути застосовані до окремих умов договору, недійсність яких встановлена законом.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином сама по собі включена до довіреності нікчемна умова щодо її безвідкличності не свідчить про недійсність правочину в цілому.

Апеляційний суд, встановивши відсутність доказів, які б свідчили, що позивач помилявся щодо юридичного значення та наслідків своїх дій при видачі довіреності, та врахувавши відсутність доказів на підтвердження того, що оспорювана довіреність видана ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини, дійшов по суті вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду залишенню без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович