КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/39212/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8453/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24 410,00 грн. суми боргу та 768,40 грн. судового збору (а.с. 4-6).

В обґрунтування вимог зазначала, що 31 жовтня 2014 року між нею та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п. 3.1. договору встановлена орендна плата за використання приміщення складала 5 700,00 грн. за один місяць оренди. З 24 вересня 2017 року договір оренди було достроково розірвано. Вказувала, що загальна сума орендної плати за договором, що діяв з 31 жовтня 2014 року по 24 вересня 2017 року має становити 205 200,00 грн., а нею фактично сплачено відповідачу 229 610,00 грн. Таким чином, беручи до уваги наявність договірних правовідносин між сторонами та факту надмірно перерахованих коштів відповідачу у сумі 24 410,00 грн., позивач звернулась до суду для примусового стягнення цих коштів.

У відзиві на позовну заяву ФОП ОСОБА_2 проти вимог позивача заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Вказував, що дійсно між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення від 31 жовтня 2014 року, який було достроково розірвано на вимогу орендаря 24 вересня 2017 року. У зв`язку з відсутністю письмової заяви однієї із сторін про намір припинити дію договору, дія такого договору була автоматично продовжена до 23 листопада 2017 року. Зазначив, що за умовами договору орендна плата становила 5 700,00 грн. і мала сплачуватися в безготівковому порядку до 23 числа кожного місяця. Відповідач не заперечує строку дії договору, який склав 36 місяців. Проте ФОП ОСОБА_2 зазначив, що позивач повинна була сплатити (36 міс. х 5 700,00 грн.) 205 200,00 грн., а сплатила лише 175 810,00 грн. Відтак за розрахунками відповідача наявний факт недоплати коштів у сумі 29 390,00 грн., а не надмірної сплати у розмірі вказаного позивачем. Вважає, що виписка АТ «Райффайзен Банк Аваль» по картковому рахунку ФОП ОСОБА_2 підтверджує обставини сплати позивачем лише 175 810,00 грн. (а.с. 55-58).

У вересні 2019 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з неї на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди у сумі 29 390,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ФОП ОСОБА_2 зазначив, що між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення 31 жовтня 2014 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який достроково розірвано 24 вересня 2017 року. Отже, між сторонами було укладено договір, який діяв з 31 жовтня 2014 року до 24 вересня 2017 року, тобто 36 місяців. За умовами договору оренди, плата за використання приміщення складала 5 700,00 грн. за один місяць оренди. Сукупність викладеного свідчить про те, що орендар мав би сплатити орендодавцю 205 200,00 грн. (36 міс. х 5700), проте сплатив за користування приміщенням лише 175 810,00 грн., а відтак відповідач має сплатити заборгованість у розмірі 29 390,00 грн. (а.с. 86-89).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Тонконог В.В. подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги ФОП ОСОБА_2 є безпідставними. Вказував на те, що заборгованість спростовується банківськими виписками з картки ФОП ОСОБА_2 . Проте навіть у випадку несплати платежів з січня 2015 по липень 2015 року та червень 2016 року на суму 29 360,00 грн., вимоги пред`явлені з пропуском строку позовної давності. Звернув увагу на те, що ОСОБА_1 вчасно сплачувала орендну плату, а можлива відсутність у деяких квитанціях призначення платежу не є фактом неотримання коштів ФОП ОСОБА_2 .

Крім того, просив застосувати до зустрічних позовних вимог позовну давність, оскільки вважає, що позивачем за зустрічним позовом порушено строк позовної давності, з огляду на те, що Договір оренди припинив свою дію шляхом його розірвання 24 вересня 2017 року. Враховуючи вказане, строк звернення до суду про стягнення платежів за договором з січня 2015 до липня 2015 року та червень 2016 року є пропущеним (а.с. 136-137).

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тонконог В.В. подав заяву про стягнення витрат на правову допомогу та просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 007,60 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 145).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено. Зустрічний позов ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 29 390,00 грн., а також 768,40 грн. судового збору (а.с. 156-159).

Не погодившись з рішенням районного суду, 19 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тонконог В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі (а.с. 165-173).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що ОСОБА_1 здійснювала платежі щодо оплати орендної плати щомісяця, що підтверджується банківською випискою від 01 квітня 2019 року та історією по картковому рахунку за період з 31 жовтня 2014 року по 24 вересня 2017 року. Зазначив, що судом не враховано пропуску строку позовної давності позивачем за зустрічним позовом, оскільки просив стягнути не отримані кошти за оренду з січня 2015 року по липень 2015 року та червень 2016 року, а звернувся з позовом 26 вересня 2019 року. Таким чином вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.

ФОП ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 186-199).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела позовних вимог, які спростовані доказами відповідача за первісним позовом.

Задовольняючи зустрічний позов ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заборгувала за договором оренди 29 390,00 грн., а строк позовної давності переривався, тому не підлягає застосуванню.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

За умовами п. 3.1. договору оренди орендна плата за використання приміщення складала 5 700,00 грн. за один місяць оренди. Орендар виплатив орендодавцеві суму місячної орендної плати за перший місяць оренди й суму місячної орендної плати як страхову суму до моменту підписання даного договору. Страхова сума підлягає поверненню орендодавцем орендареві при умові відсутності претензій до стану приміщення, в день припинення цього договору.

Відповідно до п. 3.3. договору оренди плата за кожний наступний місяць сплачується в безготівковому порядку до 23 числа кожного поточного місяця.

Відповідно до п. 9.1. договору оренди договір діє з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі і до 23 листопада 2015 року.

При відсутності письмової заяви однієї зі сторін про намір припинити дію даного договору за 1 місяць до закінчення його дії, договір автоматично вважається продовженим на той же термін і на тих же умовах. Кількість пролонгацій необмежена (п. 9.2. договору оренди).

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, укладений договір оренди було достроково розірвано 24 вересня 2017 року на вимогу орендаря (а.с. 33).

Сторони визнають, що договір оренди нежилого приміщення від 31 жовтня 2014 року діяв до 24 вересня 2017 року, тобто 36 місяців.

Сторони також визнають, що за 36 місяців ОСОБА_1 мала сплатити ФОП ОСОБА_2 орендну плату у загальному розмірі 205 200,00 грн.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду із позов про стягнення надмірно сплачених коштів ОСОБА_3 вказувала на те, що вона надмірно сплатила ФОП ОСОБА_2 24 410,00 грн., надаючи суду розрахунки сплати орендної плати, згідно з якими позивач з вересня 2016 року по серпень 2017 року сплачувала більшу суму коштів, ніж було встановлено договором оренди.

Згідно наведеного розрахунку ОСОБА_1 вона сплатила на рахунок ФОП ОСОБА_2 229 610,00 грн., а саме: 06 листопада 2014 року - 11 400,00 грн., 30 грудня 2014 року - 5 700,00 грн., 23 січня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 лютого 2015 року - 5 700,00 грн., 24 березня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 квітня 2015 року - 5 700,00 грн., 25 травня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 червня 2015 року - 5 700,00 грн., 23 липня 2015 року - 5 700,00 грн., 21 серпня 2015 року - 5 700,00 грн., 18 вересня 2015 року - 5 700,00 грн., 26 жовтня 2015 року - 5 700,00 грн., 20 листопада 2015 року - 5 700,00 грн., 23 грудня 2015 року - 5 700,00 грн., 22 січня 2016 року - 5 700,00 грн., 24 лютого 2016 року - 5 700,00 грн., 24 березня 2016 року - 5 700,00 грн., 25 квітня 2016 року - 5 700,00 грн., 24 травня 2016 року - 5 700,00 грн., 24 червня 2016 року - 5 700,00 грн., 25 липня 2016 року - 5 700,00 грн., 23 серпня 2016 року - 5 700,00 грн., 26 вересня 2016 року - 6 000,00 грн., 25 жовтня 2016 року - 6 950,00 грн., 24 листопада 2016 року - 7 700,00 грн., 23 грудня 2016 року - 9 000,00 грн, 24 січня 2017 року - 7 500,00 грн., 24 лютого 2017 року - 9 000,00 грн., 24 березня 2017 року - 9 000,00 грн., 18 квітня 2017 року - 8 900,00 грн., 25 травня 2017 року - 9 000,00 грн., 26 червня 2017 року - 8 500,00 грн., 27 липня 2017 року - 8 480,00 грн., 28 серпня 2017 року - 8 480,00 грн.

На підтвердження вказаних платежів до позовної заяви ОСОБА_1 долучила виписку про рух коштів по рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_2 за період з 31 жовтня 2014 року по 24 вересня 2017 року дату закриття (а.с. 16-29).

Разом з тим, ФОП ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву та зустрічному позові навів власний розрахунок орендної плати ОСОБА_1 за договором оренди від 31 жовтня 2014 року на загальну суму 175 810,00 грн., в якому не визнав платежі ОСОБА_1 , наведені нею в розрахунку з січня 2015 року по липень 2015 року, а також за червень 2016 року та червень 2017 року на загальну суму 29 390,00 грн. (а.с. 86-89).

На підтвердження свого розрахунку ФОП ОСОБА_2 надав історію по картковому рахунку від 16 липня 2019 року ФОП ОСОБА_2 за період з 31 жовтня 2014 року по 31 грудня 2017 року в АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 97-110).

З виписки про рух коштів по рахункам № НОМЕР_1 та № 328 за період з 31 жовтня 2014 року по 24 вересня 2017 року та історії по картковому рахунку від 16 липня 2019 року за період з 31 жовтня 2014 року по 31 грудня 2017 року в АТ «Райффайзен Банк Аваль», які належать ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_1 поповнювала картковий рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 175 810,00 грн.

Сплачуючи щомісячні платежі за договором оренди, ОСОБА_1 зазначала з листопада 2014 року призначення платежів: «Готівкове поповнення. Поповнення карткового рахунка від ОСОБА_1 ».

Платежі, здійснені 23 січня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 лютого 2015 року - 5 700,00 грн., 24 березня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 квітня 2015 року - 5 700,00 грн., 25 травня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 червня 2015 року - 5 700,00 грн., 23 липня 2015 року - 5 700,00 грн., 24 червня 2016 року - 5 700,00 грн., 26 червня 2017 року - 8 500,00 грн. із зазначенням цільового призначення кожного платежу «Готівкове поповнення. Поповнення карткового рахунка від ФОП ОСОБА_2 » не можуть бути визнані належним доказом сплати ОСОБА_1 послуг за договором оренди. Будь-яких інших доказів сплати ОСОБА_1 за договором оренди до суду не надано і судом не встановлено.

Таким чином у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на її користь 24 410,00 грн. суми боргу слід відмовити у зв`язку з недоведеністю здійснення переплати за надані послуги з оренди приміщення.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором оренди у сумі 29 390,00 грн. слід зазначити наступне.

Враховуючи те, що за 36 місяців оренди приміщення ОСОБА_1 мала сплатити ФОП ОСОБА_2 орендну плату у загальному розмірі 205 200,00 грн., натомість належними доказами підтверджена сплата нею суми у розмірі 175 810,00 грн., тому ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті послуг у розмірі 29 390,00 грн. за період з січня 2015 року по липень 2015 року, за червень 2016 року та за червень 2017 року.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Тонконог В.В. просив застосувати до зустрічних позовних вимог позовну давність (а.с. 136-137).

У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

Як встановлено положеннями ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами договору сплата платежів повинна здійснюватися ОСОБА_1 щомісячними платежами в безготівковому порядку до 23 числа кожного поточного місяця.

Оскільки за умовами договору ОСОБА_1 мала виконувати зобов`язання з оплати послуг оренди до 23 числа кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок сторони оплатити послуги частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку дії договору право сторони, яка надає послуги вважається порушеним з моменту порушення боржником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку дії договору згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом 13 вересня 2019 року. При цьому, ФОП ОСОБА_2 не визнає платежі з оплати послуг оренди за період з січня 2015 року по липень 2015 року, за червень 2016 року та за червень 2017 року.

Тому про порушення свого права орендодавець - ФОП ОСОБА_2 дізнався 24 числа кожного місяця, року, в якому орендар ( ОСОБА_1 ) мала сплатити, проте, не сплатила орендну плату.

Враховуючи вищенаведене, щодо вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за платежами за період з січня 2015 року по липень 2015 року та за червень 2016 року сплив трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Проте строк позовної давності до вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 5 700,00 грн. за червень 2017 року не сплив, тому вона підлягає задоволенню.

До 13 вересня 2019 року в межах трирічного строку позовної давності ОСОБА_1 не вчиняла дій, які б свідчили про визнання нею простроченої заборгованості і таких доказів матеріали справи не містять.

За таких умов, враховуючи заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за весь період прострочення поза межами строку позовної давності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічного позову в повному обсязі з ухваленням нового рішення в цій частині.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (19,4%) 149,07грн. судового збору за розгляд справи районним судом, при цьому понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача за первісним позовом не підлягають.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 рокув частині задоволення зустрічного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - скасувати, ухвалити нове в цій частині про стягнення зОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 5 700 грн. 00 коп. орендної плати за червень 2017 року та 149 грн. 07 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

В іншій частині рішенняПечерського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова