Постанова

Іменем України

01 червня 2020 року

м. Київ

справа № 405/2773/17

провадження № 61-39651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач: публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» ПАТ «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Антонова Світлана Юріївна, на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А., від 29 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» публічного акціонерного товариства «Альфа -Банк» про визнання недійсним кредитного договору з усіма додатковими угодами до нього, що складають його невід`ємну частину.

Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2007 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір № 490053976, відповідно до якого банк надав йому кредит у сумі 25 314,11 доларів США з кінцевою датою погашення 19 грудня 2014 року, зі сплатою 13 % річних. Вказаний кредитний договір був отриманий у банку відповідачем для придбання транспортного засобу.

Між сторонами 17 березня 2009 року укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053976 від 19 грудня 2007 року, за умовами пункту 1 якого змінено пункт 2.3 розділу № 1 «Базові умови кредитування» Кредитного договору та викладено його в наступній редакції: дата остаточного повернення кредиту 19 грудня 2017 року.

Умовами договору визначено, що він складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою і вважається укладеним за умовами підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають його невід`ємну частину).

Однак, частину № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору позивач не підписував. Вказана обставина встановлена та доведена відповідними експертними висновками № 11 від 12 березня 2016 року Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичногоцентру та від 18 жовтня 2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, призначеними за ухвалами Кіровського районного суду міста Кіровограда у справі № 404/4377/15-ц, в якій предмет спору стягнення заборгованості.

Отже, кредитний договір не підписаний позивачем в повному обсязі, а тому він має бути визнаний недійсним, як такий, що вчинений без його волевиявлення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда у складі судді Шевченко І. М. від 26 січня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 490053976 з усіма додатковими угодами до нього, що складають його невід`ємну частину, укладений 19 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 та вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний правочин укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України. Згідно із висновками експертів встановлено, що позивач не підписував невід`ємну частину договору, а отже оспорюваного кредитного договору в цілому, тому він підлягає визнанню судом недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач, звернувшись до суду із позовом 29 травня 2017 року, пропустив строк позовної давності, оскільки міг дізнатись про порушення своїх прав у грудні 2007 року при укладенні кредитного договору. Зокрема, підписуючи частину № 1 оспорюваного договору, позивач об`єктивно знав про частину № 2 договору, більш того, виконував зобов`язання, передбачені в цій частині. Крім того, у 2009 році, при укладанні договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору, ОСОБА_1 підписав зміни щодо загальних умов кредитування, які були викладені у частині № 2 договору, отже достовірно і об`єктивно знав про її існування. За таких обставин, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на неправильність зробленого апеляційним судом висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом для захисту своїх прав, які він вважає порушеними.

Позивач стверджує, що підставою звернення до суду з цим позовом став факт підроблення його підпису на частині № 2 договору та порушення його волевиявлення на укладення договору. Про зазначений факт йому стало відомо лише у 2016 році, після отримання експертного висновку в процесі розгляду Кіровським районним судом міста Кіровограда справи №404/437715 за позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року зупинено дію постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 травня 2018 року.

17 грудня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», від імені та в інтересах якого діє відділення «Кропивницьке» публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490053976, предметом якого є надання позичальнику кредит в розмірі 25 314, 11 дол. США зі строком повернення - до 19 грудня 2014 року та сплатою 13 % річних за користування кредитом.

Пунктом 1 Частини № 1 «Базові умови кредитування» договору визначено, що цей договір складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають його невід`ємну частину). Цільовим використанням кредиту є згідно з п. 2.4 придбання транспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer» та оплата страхової суми на його придбання, які останній придбав за кредитні кошти. Частина № 1 містить підпис від імені позивача, який позивач не оспорює.

Проте, частину № 2 «Загальні умови кредитування» кредитного договору позивач не підписував, що підтверджується висновками експертизи, призначеними за ухвалами Кіровського районного суду міста Кіровограда у цивільній справі № 404/4377/15, предметом спору якої є стягнення кредитної заборгованості.

17 березня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору, згідно з умовами якого кредитний договір змінено у п. 2.3, 2.7 Розділу № 1 «Базові умови кредитування» та п. 9.1 Розділу № 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб».

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановлений законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що правочин не повній мірі відповідає вимогам закону, оскільки укладений за відсутності волевиявлення щодо усіх умов зобов`язання позичальника, так як він не підписав частину № 2 договору, яка стосується загальних умов кредитування.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що право, за захистом якого позивач звернувся до суду, в цій частині є порушеним.

Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Згідно з статею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (статті 236 ЦК України).

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору № 490053976, укладеного між ним та ПАТ «Альфа-Банк» 19 грудня 2007 року, тому з дня підписання частини № 1 цього договору міг довідатись про порушення своїх прав внаслідок не підписання частини № 2 цього договору. Так, частиною №1«Базові умови кредитування», визначено істотні умови кредитного договору, а саме предмет та мету договору, строк дії, відсоткову ставку, порядок погашення, сукупну вартість кредиту. В підписаній ОСОБА_1 частини № 1 кредитного договору чітко зазначено, що договір складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою, а також, що інші істотні умови договору викладені в частині № 2 «Загальні умови кредитування». За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції про те, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним кредитного договору, розпочався з моменту підписання сторонами кредитного договору, який було укладено у грудні 2007 року, є вірним.

Таким чином, звернувшись до суду із позовом у травні 2017 року ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, що має наслідком відмову у задоволені позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, оскільки про це подав заяву відповідач у запереченнях на позов (а.с. 40-48).

Відхиляючи посилання заявника на те, що про порушення свого права він дізнався лише в жовтні 2016 року, апеляційний суд обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 підписуючи частину № 1 кредитного договору об`єктивно знав про частину № 2 договору. Крім того, 17 березня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до оспорюваного кредитного договору, яким змінено пункт 9.1 Розділу 2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб», що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про існування другої частини умов кредитування. Крім того, про обізнаність щодо існування частини № 2 свідчить факт часткового виконання умов кредитного договору.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Антонова Світлана Юріївна залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 травня 2018 року - без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара