Постанова

Іменем України

23 червня 2020 року

м. Київ

справа № 345/3861/17

провадження № 61-35991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - директор державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж» Гринькевич Петро Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2018 року у складі судді Кардаш О. І., постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до директора Державного вищого навчального закладу «Калуський політехнічний коледж» (далі - ДВНЗ «Калуський політехнічнийколедж») Гринькевича П . П . про захист трудовогоправа, шляхом зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2012 року її було прийнято на роботу до ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» на посаду викладача української мови та літератури, згідно з умовами укладеного контракту. Відповідно до наказів директора навчального закладу від 01 вересня 2014 року № 22/2, від 01 вересня 2015 року № 25/2, від 31 серпня 2016 року № 44/К дію строкового трудового договору було тричі продовжено.

30 червня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено строковий трудовий контракт від 30 червня 2017 року № 17/7, згідно з яким продовжено термін його дії і позивача прийнято на посаду викладача української мови та літератури на повну ставку. На думку позивачки, при здійсненні розподілу педагогічного навантаження на 2017-2018 навчальний рік відповідач проігнорував її права та інтереси.

Зазначає, що після продовження трудового контракту від 30 червня 2017 року позивачу стало відомо, що кількість нарахованих їй годин на 2017-2018 навчальний рік не відповідає ні тій кількості робочих годин, яка повинна бути нарахована на повну ставку педагогічного навантаження, ні минулорічній кількості нарахованих годин. Вважає вказаний факт грубим порушенням трудових та конституційних прав з боку відповідача.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просилазобов`язати директора ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» Гринькевича П. П. видати наказ про перерозподіл педагогічного навантаження серед викладачів української мови та літератури ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж», шляхом виділення для позивача тієї кількості робочих годин, що створюють різницю між виділеними їй годинами педагогічного навантаження і тієї кількості годин цього навантаження, яка відповідатиме повній ставці педагогічного навантаження, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що педагогічне навантаження ОСОБА_1 було встановлено відповідно до вимог чинного законодавства.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що підставою позовних вимог був несправедливий розподіл годин між педагогічними працівниками, який суперечив умовам трудового контракту, який було укладено між ОСОБА_1 та відповідачем, як представником вищого навчального закладу.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

14 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у вказаному складі суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 серпня 2012 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» на посаду викладача української мови та літератури, згідно з умовами укладеного контракту.

Відповідності до наказів від 01 вересня 2014 року № 22/2, від 01 вересня 2015 року № 25/2, від 31 серпня 2016 року № 44/К дію строкового трудового договору було тричі продовжено.

Згідно із контрактом з педагогічним працівником від 30 червня 2017 року № 17/17, укладеного між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 була призначена на посаду викладача дисциплін української мови та літератури ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» на строк з 01 липня 2017 року до 30 червня 2020 року.

Пунктом 4.2 цього контракту передбачено, що заробітна плата (оклад) встановлюється у розмірі згідно з штатним розписом, але не менше, ніж це встановлено рішенням уряду України, з урахуванням виконуваного працівником навчального навантаження з урахуванням індексації.

Відповідно до витягу з наказу від 30 червня 2017 року № 38/к «Про продовження та припинення терміну дії контракту» ОСОБА_1 продовжено термін дії контракту з 01 липня 2017 року до 30 червня 2020 року, а також встановлено тарифікувати ОСОБА_1 в межах наявних навчальних годин за підсумками вступної кампанії.

Установлено, що умовами контракту не передбачено, що ОСОБА_1 прийнята на посаду викладача на повну ставку годин. Кількість годин педагогічного навантаження контрактом від 30 червня 2017 року № 17/7 не зафіксована.

У зв`язку із зміною істотних умов праці наказом директора ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» від 24 квітня 2017 року №24/шр повідомлено про можливе скорочення педагогічних працівників з 29 серпня 2017 року у зв`язку із зменшенням контингенту студентів та кількості педагогічних ставок на 15% від загальної чисельності педагогічних працівників.

ОСОБА_1 з наказом від 24 квітня 2017 року №24/шр ознайомлена під розписку.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про вищу освіту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, робочий час науково-педагогічних працівників становить 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу). Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.

За Типовими правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України, які затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 20 грудня 1993 року № 455, а саме підпунктом е) пункту 20 - прямим обов`язком керівника закладу освіти є доведення до відома педагогічних працівників наприкінці навчального року (до надання відпустки) відомостей про педагогічне навантаження в наступному навчальному році.

Установлено, що остаточне навантаження викладачів на 2017-2018 навчальний рік було розглянуто на засіданні тарифікаційної комісії, яке затверджене 31 серпня 2017 року наказом директора ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» №96/од, з якого слідує, що педагогічне навантаження у 2017-2018 навчальному році ОСОБА_1 розподілено 323 навчальних години.

Оплата праці педагогічних працівників здійснюється відповідно до Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15 квітня 1993 року № 102 із змінами та доповненнями.

Згідно з пунктом 63 Інструкції оплата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться, виходячи із встановлених ставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок.

Навчальне навантаження між вчителями, викладачами та іншими педагогічними працівниками розподіляється керівником установи за погодженням з профспілковим комітетом залежно від кількості годин, передбачених навчальними планами, наявності відповідних педагогічних кадрів та інших конкретних умов, що склались у закладі.

Установлено, що у зв`язку із зміною чисельності працівників викладачу ОСОБА_1 збільшено педагогічне навантаження на 156 годин, згідно із наказом директора ДВНЗ «Калуський політехнічний коледж» від 21 березня 2018 року № 37/од.

При таких обставинах, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, приймаючи до уваги, що визначене педагогічне навантаження позивача є пропорційним до навантаження інших викладачів, дійшов правильного висновку про те, що трудові права позивачки не порушені, а тому відсутні правові підстави для виділення позивачці тієї кількості робочих годин, що створюють різницю між виділеними їй годинами педагогічного навантаження і тієї кількості годин цього навантаження, яка відповідатиме повній ставці педагогічного навантаження.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2018 року, постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев