КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року

м. Київ

справа № 357/510/20

провадження № 22-ц/824/8465/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» - Вовка Віктора Івановича

на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 рокуу складі судді Бондаренко О.В.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року представник позивача Вовк В.І. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначав, що 20.11.2018 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту №ДК 40-5, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки на умовах, що встановлені кредитним договором. Позивач умови договору виконав, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, а відповідач, у свою чергу, порушила умови договору, чим спричинила заборгованість, яка станом на 09.01.2020 року становить 9 942,86 грн.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача 16 354,03 грн та судові витрати.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 року у провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 29 квітня 2020 року представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки вважає ухвалу такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що станом на дату подання позовної заяви згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця 23 вересня 2019 року.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 03 липня 2018 року у справі №12-113гс18, уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, місцевий суд керувався пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою її статусу як ФОП не припинились, дійшов висновку про належність даного спору до господарської юрисдикції.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі начальника філії Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» Вовка Віктора Івановича та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту №ДК 40-5, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн з оплатою по процентній ставці 3,75% на місяць. Кредит надано на розвиток бізнесу.

Згідно п.3.2 даного Договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредит, отриманий за цим договором та проценти за користування ним до 16-00 години 20.05.2020 року включно.

20.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі начальника філії Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» Вовка Віктора Івановича та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 була укладена Додаткова Угода до договору кредиту №ДК 40-5 (а.с.8).

Згідно відомості виплати №49 від 20.11.2018 року (а.с.10), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000 грн.

З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на сайті Міністерства юстиції України (а.с. 55-60), вбачається, що ФОП ОСОБА_1 з 11.04.1997 року здійснювала підприємницьку діяльність, про що 27.07.2005 року внесено відомості до Державного реєстру, проте 23.09.2019 року її підприємницька діяльність була припинена.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа та якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі начальника філії Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» Вовка Віктора Івановича просило стягнути заборгованість за кредитним договором, укладеним між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , а кошти за даним договором надані останній з метою розвитку бізнесу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на час припинення ФОП ОСОБА_1 ) передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою її статусу як ФОП не припинились, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спору до господарської юрисдикції.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія доходить висновку, що місцевий суд, урахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18, яка наразі є останньою, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження.

Отже, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням останньої позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18, а також установлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що спори за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, відносяться до господарської юрисдикції, а отже судом першої інстанції не було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали місцевого суду - без змін, як такої, що є законною та постановленою з дотримання норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» в особі Київської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Надія України» - Вовка Віктора Івановича - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «24» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай