Постанова

Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ

справа № 694/846/16-ц

провадження № 61-37562св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс»,

відповідачі: Звенигородська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б.,

Бондаренка С. І., від 26 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич-Сервіс» (далі - ТОВ «Славутич-Сервіс») звернулося до суду із позовом до Звенигородської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішень Звенигородської міської ради.

Позовну заяву мотивовано тим, що ТОВ «Славутич-Сервіс» є власником гаражу по АДРЕСА_1 .Державне майно у вигляді цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», до складу якого входить також гараж, було придбано позивачем на аукціоні в процесі приватизації. Під час розгляду іншої цивільної справи позивач дізнався, що земля під гаражем приватизована відповідачами. Звенигородською міською радою прийнято рішення від 25 жовтня 2006 року № 7/2, яким неправомірно передано у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 земельну ділянку площею 910 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення Звенигородської міської ради було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 11 грудня 2006 року.

Під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції виявилось, що рішення Звенигородської міської ради від 25 жовтня 2006 року №7-2 має два варіанти з однаковими реквізитами, проте з різним текстом.

У пункті 3 однієї редакції рішення Звенигородської міської ради

від 25 жовтня 2006 року вказано, що міська рада вирішила дозволити Звенигородському відділу № 8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

В іншому варіанті у пункті 3 рішення Звенигородської міської ради міська рада вирішила затвердити технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по

АДРЕСА_1 .

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними обидва варіанти рішення Звенигородської міської ради

від 25 жовтня 2006 року № 7/2, на підставі якого ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області у складі судді Линдюка В. С. від 09 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з приватизацією частини житлового будинку також приватизовано відповідну частину гаражу, так як гараж не має окремої адреси, відмінної від адреси житлового будинку, а отже, належить до нього. Суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення відповідачам не було відомо про наявність у ТОВ «Славутич-Сервіс» правовстановлюючих документів на спірний гараж. Отже, дії відповідачів не містять ознак протиправної недобросовісної поведінки під час отримання у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, позивач не надав доказів про сплату земельного податку чи орендної плати за користування земельною ділянкою з 1998 року по дату звернення з позовом. Іншою підставою для відмови у задоволенні позову визнано пропуск строку позовної давності, оскільки керівником ТОВ «Славутич-Сервіс» не доведено наявність перешкод впродовж з 2006 по 2015 роки отримати інформацію щодо оформлення відповідачами права власності на земельну ділянку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним рішення Звенигородської міської ради № 7/2 від 25 жовтня 2006 року. Визнано недійсним державний акт на право власності серія ЯГ № 642119 на земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 , виданий 11 грудня 2006 року

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасовано його державну реєстрацію. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право власності на спірне майно виникло у ТОВ «Славутич-Сервіс» до набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_1 . На момент виникнення права власності ТОВ «Славутич-Сервіс» діяли норми ЗК України від 18 грудня 1990 року, в редакції від 05 травня 1993 року, статтею 30 якого передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Таким чином, ТОВ «Славутич-Сервіс», отримавши у власність державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», в тому числі і на гараж, також набуло права на земельну ділянку, розташовану під гаражем. За таких обставин, рішення Звенигородської міської ради про передачу земельної ділянки у власність відповідачів слід визнати незаконним, а виданий на його підставі державний акт на право власності на землю - недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у договорі купівлі-продажу, на підставі якого позивач вважає, що набув право власності на спірний гараж, відсутній такий об`єкт купівлі-продажу, як гараж по

АДРЕСА_1 , а тому висновок апеляційного суду про належність майна позивачу є помилковим. Право власності на гараж ним набуто у передбачений законом спосіб, на підставі договору купівлі-продажу будинку, до складу якого входить також спірне майно. Вказує, що рішенням Звенигородської міської ради від 27 серпня 1997 року, яке є чинним, йому у приватну власність передана присадибна земельна ділянка площею 0,09 га по АДРЕСА_1 . Вказує, що за змістом статті 30 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо громадянинові було передано у власність земельну ділянку, на якій розташований жилий будинок, то тільки при переході права власності на нього, або на його частину до іншої особи, до останньої переходить і право власності на земельну ділянку, тому право власності тільки на господарську будівлю окремо від права власності на будинок не може породжувати права на земельну ділянку.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року від ТОВ «Славутич-Сервіс» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.

У жовтні 2018 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив, в якому він фактично виклав ті ж самі обставини, що й у касаційній скарзі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 02 червня

2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Регіональне відділення Фонду державного майна по Черкаській області на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 травня 1998 року (а. с. 222-226 т. 1), акту передачі від 08 травня 1998 року

(а. с. 49 т. 1), додатку до акту прийому-передачі від 08 травня 1998 року

(а. с. 50 т. 1), передало у власність ТОВ «Славутич-Сервіс» державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», яке знаходиться за адресою: вул. Комінтерна, 37,

м. Звенигородка, а також гараж для автомашин (АДРЕСА_1), будівлю цеху (вул. Шевченка, 4, м. Звенигородка), будівлю виробничого приміщення ( вул. Київська, 3, смт Лисянка).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого

1996 року, виданого Звенигородським міським органом приватизації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 належить на праві власності квартира площею 82 кв. м по АДРЕСА_1 (а. с. 145 т. 1).

Рішенням Звенигородської міської ради Черкаської області від 27 серпня 1997 року № 7-22 (а. с. 194 т. 1) вирішено передати ОСОБА_1 безкоштовно в приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , площею

0,09 га.

На підставі договору дарування частини житлового будинку 04 лютого

2000 року (а. с. 146 т. 1) ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3

12/75 частин житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , з відповідними надвірними спорудами, а саме: верандами (літ. «а», «а1»), сараєм (літ. «Б»), гаражем-прибудовою (літ. «б»), вбиральнею (літ. «в»), огорожею та криницею.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2003 року

(а. с. 147 т. 1) ОСОБА_1 придбав у Звенигородського виробничо-житлового ремонтно-експлуатаційного управління 13/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з відповідною частиною надвірних споруд, а саме: веранда, сарай, гараж-прибудова, вбиральня, огорожа, колодязь.

Таким чином, станом на 14 вересня 2003 року ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належало 100% житлового будинку та надвірних споруд за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідно до архівної копії рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25 жовтня 2006 року № 7-2 «Про припинення права користування та передачу в приватну власність земельних ділянок», засвідченої 15 серпня 2016 року начальником архівного відділу, зокрема, вирішено затвердити технічну документацію, розроблену Звенигородським відділом № 8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК - державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 910 кв. м.

Відповідно до наданого позивачем іншого примірника рішення Звенигородської міської ради Черкаської області від 25 жовтня 2006 року

№ 7-2 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок», яке міститься в технічній документації Звенигородського відділу №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК, міська рада у пункті 3 надала дозвіл Звенигородському відділу №8 Черкаської регіональної філії Центру ДЗК виготовити державний акт на право власності на земельну ділянку

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року (694/2006/15-ц), яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Славутич-Сервіс», треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: регіональне відділенні Фонду державного майна України по Черкаській області, про визнання права власності на гараж та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на гараж.

Зокрема, судом встановлено, що ТОВ «Славутич-Сервіс» є власником гаражу по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1998 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України у Черкаській області та ТОВ «Славутич-Сервіс», за яким товариство за наслідками проведення аукціону придбало майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», яке згідно з актом прийому передачі від 8 травня

1998 року передано ТОВ «Славутич-Сервіс». ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд у 2003 році, тобто після набуття у власність спірного гаража ТОВ «Славутич-Сервіс».

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України та частиною першою статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом апеляційної інстанції правильно установлено, що на момент виникнення права власності ТОВ «Славутич-Сервіс» на спірний гараж діяли норми ЗК України від 18 грудня 1990 року, в редакції від 05 травня 1993 року, статтею 30 якого передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Таким чином, ТОВ «Славутич-Сервіс», отримавши у власність державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», в тому числі і на гараж, також набуло право на земельну ділянку, розташовану під гаражем.

Установивши, що рішення Звенигородської міської ради Черкаської області

від 25 жовтня 2006 року № 7-2, яким передано у власність ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 земельну ділянку по

АДРЕСА_1 , площею 910 кв.м, порушує права позивача на володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, яку він отримав разом з гаражем, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання його незаконним, а виданий на його підставі державний акт про право власності на землю - недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що до позивача не перейшло право власності на спірний гараж, оскільки він відсутній у правовстановлюючих документах, спростовуються матеріалами справи, зокрема договором купівлі-продажу від 07 травня 1998 року, укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України у Черкаській області та

ТОВ «Славутич-Сервіс», відповідно до якого товариство придбало майно цілісного майнового комплексу - Звенигородського районного технічного центру «Славутич», яке згідно акта прийому передачі від 8 травня 1998 року передано ТОВ «Славутич-Сервіс». Згідно з додатком до акта прийому-передачі державного майна цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич» покупцем ТОВ «Славутич-Сервіс» прийнято, серед інших, і такий викуплений об`єкт нерухомості як гараж для автомашин, розташований по АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини також встановлені рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року (694/2006/15-ц), яке набрало законної сили та є преюдиційним для справи, що переглядається. Крім того, у цьому рішення встановлено, що ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд у 2003 році, тобто після набуття у власність спірного гаража

ТОВ «Славутич-Сервіс».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини

від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на зазначене, доводи ОСОБА_1 про належність спірного гаражу йому, а не ТОВ «Славутич-Сервіс», є безпідставними в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що право власності на земельну ділянку до нього перейшло у 1997 році, тобто до придбання позивачем спірного гаражу, а тому позивач не набув право на земельну ділянку, є необгрунтованими та спростовуються змістом положення статті 30 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на гараж), відповідно до якого при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Таким чином,

ТОВ «Славутич-Сервіс», отримавши у власність державне майно цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич», в тому числі і на гараж, також набуло права на земельну ділянку, розташовану під гаражем.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують установлені судом апеляційної інстанції обставини та зводяться лише до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович