Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 466/6705/14-ц

провадження № 61-46654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 28 лютого 1987 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Після одруження вони проживали у будинку АДРЕСА_1 , проте, враховуючи, що їх сім`я збільшувалася, у них народилися діти, то вони вирішили збудувати будинок поруч на земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_1 .

Вказану земельну ділянку площею 600 кв. м ОСОБА_3 отримав у довічне успадковане володіння згідно з рішенням виконкому Львівської міської ради від 24 жовтня 1991 року № 446 для спорудження індивідуального житлового будинку за рахунок території міського земельного фонду. На підставі рішення виконкому Львівської міської ради від 20 червня 1996 року № 387 було затверджено наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради від 26 вересня 1996 року № 79 про передачу у приватну власність ОСОБА_3 зазначеної земельної ділянки та було видано державний акт на право приватної власності на землю від 03 березня 1998 року ЛВ № 40702027.

Позивач вказує, що хоча вищезазначені рішення органів місцевого самоврядування та державний акт були скасовані судовим рішенням від 27 червня 2007 року, проте вони були чинними під час будівництва спірного будинку, який є незакінчений та не зданий в експлуатацію по сьогоднішній день.

Всі документи на спірний незакінчений будівництвом будинок знаходяться у ОСОБА_3 і він відмовляється надавати їх копії.

Шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду 09 квітня 2014 року. На даний час між ними не врегульовано відносини, пов`язані з правом власності на спірний будинок. Позивач зверталася до відповідача з вимогою вирішити це питання в добровільному порядку, однак останній відмовився, вважаючи, що усе спільно нажите майно, в тому числі і недобудований будинок є лише його власністю.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок під літ. 2А-1 на АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести поділ майна, визнавши за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаного вище незавершеного будівництва.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок під літ. 2А-1 на АДРЕСА_1 , який згідно з технічним паспортом від 05 жовтня 2016 року розташований на фундаменті з бетонних блоків (100 % готовності), має цегляні стіни та перегородки (100 % готовності), перекриття із залізобетонних плит та дерев`яного перекриття з підшивкою гіпсокартоном (100 % готовності), підлоги із бетонної підготовки (35 % готовності ), покрівлі із оцинкованого заліза (100 % готовності) , подвійні дерев`яні вікна (100 % готовності), вхідні щитові дерев`яні двері (100 % готовності ), інженерне обладнання - електрику (17 % готовності ), оздоблення зовнішнє (0 % готовності ), оздоблення внутрішнє - штукатурка (41 % готовності) - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Проведено поділ майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку під літ. 2А-1 на АДРЕСА_1 , який згідно з технічним паспортом від 05 жовтня 2016 року розташований на фундаменті з бетонних блоків (100 % готовності), має цегляні стіни та перегородки (100 % готовності ), перекриття із залізобетонних плат та дерев`яного перекриття з підшивкою гіпсокартоном (100 % готовності), підлоги із бетонної підготовки ( 35 % готовності ) , покрівлі із оцинкованого заліза (100 % готовності), подвійні дерев`яні вікна (100 % готовності), вхідні щитові дерев`яні двері (100 % готовності), інженерне обладнання - електрика (17 % готовності), оздоблення зовнішнє ( 0 % готовності ), оздоблення внутрішнє - штукатурки (41 % готовності). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний незавершений будівництвом будинок під літерою 2А-1 по АДРЕСА_1 побудований у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках, по 1/2 частці спірного об`єкту незавершеного будівництва.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки рішення органів місцевого самоврядування, на підставі яких ОСОБА_4 набув у власність земельну ділянку для будівництва житлового будинку, та державний акт на вказану земельну ділянку, виданий на їх підставі, скасовані судовим рішенням, то спірний незакінчений будівництвом житловий будинок, який не введений в експлуатацію, є самочинним будівництвом, а тому відповідно до положень ЦК України не підлягає поділу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду України, відповідно до яких об`єкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток і при цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спірних правовідносин.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 14 квітня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

У квітні 2020 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони з 28 лютого 1987 року по 09 квітня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 24 жовтня 1991 року № 446 ОСОБА_3 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 600 кв. м для спорудження індивідуального житлового будинку за рахунок території міського земельного фонду по

АДРЕСА_1 землеустрою та планування забудови міста від 26 вересня 1996 року № 79 надану зазначеним вище рішенням у користування ОСОБА_3 земельну ділянку площею 600 кв. м передано останньому в приватну власність для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 .

На підставі цього наказу ОСОБА_3 був виданий державний акт на право приватної власності на землю ЛВ № 40702027 від 03 березня 1998 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 червня 2007 року, ухваленому в справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (справа № 2-71/07), вказані вище рішення органів місцевого самоврядування та державний акт на право власності на земельну ділянку скасовані.

Цим судовим рішенням встановлено, що оспорювані рішення органів місцевого самоврядування та зміст виданого на їх підставі державного акту на право приватної власності на землю суперечать вимогам чинного на той час земельного законодавства та порушують права позивачів за вказаним позовом.

Крім того, зазначеним судовим рішенням встановлено, що у період 1991-1996 років ОСОБА_3 на виділеній йому земельній ділянці спорудив житловий будинок, який на час розгляду справи в суді будівництвом не закінчений та в установленому порядку не введений в експлуатацію.

В подальшому, в березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про зобов`язання до вчинення дій та усунення перешкод у їх вчиненні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ОКП ЛРО "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" поновити інвентаризаційну справу будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в частині незавершеного будівництвом житлового будинку з північної сторони будинковолодіння за цією адресою шляхом проведення технічної інвентаризації незавершеного будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 та складення технічного паспорту на цей об`єкт нерухомого майна, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод працівникам ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" у проведенні технічної інвентаризації незавершеного будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 з північної сторони будинковолодіння за цією адресою, надавши працівникам ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", якими буде проводиться обстеження об`єкту інвентаризації, доступ до об`єкту інвентаризації.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 була незаконно вилучена інвентаризаційна справа і останній не допускає відповідних фахівців до обстеження спірного будинку.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року у справі № 466/2254/15-ц, ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 05 жовтня 2016 року був виготовлений технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок під літерою 2А-1 на АДРЕСА_1 , згідно з яким цей об`єкт незавершеного будівництва розташований на фундаменті, який становлять бетонні блоки (100% відсотків готовності), має цегляні стіни та перегородки (100% відсотків готовності), перекриття із залізобетонних плит та дерев`яного перекриття з підшивкою гіпсокартоном (100% відсотків готовності), підлоги із бетонної підготовки (35% відсотків готовності), покрівлі із оцинкованого заліза (100% відсотків готовності), подвійних дерев`яних вікон (100% відсотків готовності), вхідних щитових дерев`яних дверей (10% відсотків готовності), інженерного обладнання - електрики (17% відсотків готовності), оздоблення зовнішнього (0% відсотків готовності), оздоблення внутрішнього - штукатурки (41% відсотків готовності).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що в період із 1991 по 1996 роки ОСОБА_3 на виділеній йому земельній ділянці спорудив спірний житловий будинок, який на час розгляду справи в суді будівництвом не закінчений та в установленому порядку не введений в експлуатацію.

Статтею 22 КпШС України (яка діяла на час спорудження спірного будинку) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 520/16281/15-ц (провадження № 20566св19).

Разом із тим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на всій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Враховуючи, що відповідні рішення органів місцевого самоврядування, які надавали відповідачу право виконувати будівельні роботи з будівництва спірного незакінченого будівництвом житлового будинку скасовані на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, то спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, а тому не може бути предметом поділу між подружжям.

З урахування наведеного, суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, в результаті чого дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська