Постанова

Іменем України

19 червня 2020 року

м. Київ

справа № 332/2922/19

провадження № 61-6047св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «МетаБанк»,

представник позивача - Неудачін Роман Володимирович ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «МетаБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Яцуна О. С., від 12 грудня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

від 25 лютого 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У липні 2019 року акціонерне товариство «МетаБанк» (далі - АТ «МетаБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , треті особи,

які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки

та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради

по Заводському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Заводський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

ОСОБА_7 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Заводського районного суду

м. Запоріжжя він 14 травня 2018 року у справі № 0809/3668/2012 позов

ПАТ «МетаБанк» (правонаступником якого є АТ«МетаБанк») до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 (133/200 частки) та ОСОБА_3 (67/200 частки) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 жовтня 2002 року № 07-02/1152-К у розмірі 353 977,04 грн. Вказував, що під час виконавчого провадження з метою примусового виконання зазначеного судового рішення встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Позивач вважав, що реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі є незаконною та протиправною, а також суперечить

пункту 3.1.7 договору іпотеки, оскільки АТ «МетаБанк» не надавав

ОСОБА_7 , ОСОБА_3 або будь-яким іншим особам письмового погодження на реєстрацію та/або проживання будь-яких осіб за адресою предмета іпотеки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 і, виселити їх та зняти з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня

2019 року у задоволенні позову АТ «МетаБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне житлове приміщення придбане іпотекодавцями не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, правові підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні. Крім того, заявляючи вимогу про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, лише власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, а відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 грудня 2019 року № 192647404 на час розгляду справи по суті право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ «МетаБанк» залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР.На час розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , тому позивач позбавлений права вимагати усунення перешкод у користуванні іпотечним майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі АТ «МетаБанк» просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Заявник вказує на те, що банк не надавав ОСОБА_7 та ОСОБА_3 або будь-якій іншій особі письмового погодження на реєстрацію та проживання відповідачів за адресою предмета іпотеки. Такі дії власників предмета іпотеки перешкоджають виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заявник вказував, що на момент укладення договору іпотеки малолітні або неповнолітні діти у спірній квартирі зареєстровані не були. ОСОБА_4 не є членом сім`ї власників спірної квартири.

Відзивів на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 жовтня 2002 року між акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір

№ 07-02/1152-К, відповідно до умов якого останньому була відкрита кредитна лінія. З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору 25 лютого 2005 року між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, предметом якого є належна останнім на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2018 року у справі № 0809/3668/2012 звернуто стягнення на предмет

іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,08 кв. м, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 (133/200 частки) та ОСОБА_3 (67/200 частки) на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3871/2, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе 03 листопада 1995 року, та згідно свідоцтва № 3-1319 про право на спадщину, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15 грудня

1999 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

від 22 жовтня 2002 року № 07-02/1152-К, укладеним між акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_7 , яка утворилась станом на 25 лютого 2012 року в розмірі 353 977,04 грн, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 425 345,00 грн згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 13 лютого 2018 року.

Встановлено, що спірна квартира не була набута за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - з 24 липня 1975 року по теперішній час,

ОСОБА_4 - з 27 березня 2015 року по теперішній час, ОСОБА_6 , 2007 року народження, - з 27 березня 2015 року по теперішній час, ОСОБА_5 ,

2017 року народження, - з 13 листопада 2017 року по теперішній час.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та

статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо:

договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку;

договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, придбаним не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

У справі, що переглядається, встановивши, що предмет іпотеки належить іпотекодателям на підставі свідоцтва про право власності на житло

№ 3871/2, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім. С. Орджонікідзе 03 листопада 1995 року, та свідоцтва № 3-1319 про право на спадщину, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15 грудня 1999 року, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки вона придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідно до кредитного договору від 22 жовтня 2002 року № 07-02/1152-К, а тому виселення відповідачів із спірної квартири не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц(провадження № 61-29115сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі справа № 359/10886/15-ц (провадження № 61-9180св19).

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Доводи позивача про те, що відповідачі (серед яких є малолітні діти) були зареєстровані у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя, що унеможливлює виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Місце проживання ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано у спірній квартирі за згодою власників після укладання договору іпотеки, отже примусова реалізація предмету іпотеки можлива без дозволу органів опіки та піклування. ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 набули права користування спірною квартирою як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці та можуть бути виселені з урахуванням положень статті 109 ЖК УРСР.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 грудня

2018 року у справі № 638/14123/14-ц (провадження № 61-21712св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Законність реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей у квартирі АДРЕСА_1 банк не оспорював в судовому порядку.

Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 367/2506/15-ц(провадження № 61-14134св18) суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про виселення відповідачів з предмету іпотеки, придбаного за рахунок кредитних коштів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «МетаБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович