ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 червня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1694/19

Головуючий у першій інстанції - Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/643/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Іванової Г.П., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Позивач:

ОСОБА_1 Відповідачі : ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Тетяна Миколаївна про визнання договору дарування недійсним та визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності (суддя Олійник В.П.), ухвалене о 12 год. 10 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 10 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М. №555 від 03 липня 2014 року, недійсним (удаваним); визнати 1/4 будинку АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності. Позов мотивовано тим, що позивач з 02 листопада 1996 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . У березні 2018 року чоловік подав позов про розірвання шлюбу, посилаючись, що з травня 2012 року подружжя разом не проживає і не веде спільного господарства. Крім того, зазначив, що між сторонами нема спору щодо спільного майна подружжя. ОСОБА_1 дізналася, що автомобіль Пежо, д.н.з. НОМЕР_1 без її згоди вже двічі змінив власника, а частина спірного будинку оформлена договором дарування і є особистою власністю чоловіка. За доводами позивачки, у 2014 році вони з чоловіком придбали частину будинку по АДРЕСА_1 , де приводили територію в належний стан і почали добудовувати його, але, як згодом виявилося, ОСОБА_2 оформив його не як купівлю-продаж, а як договір дарування. ОСОБА_1 вказує, що відповідач, заздалегідь маючи злий умисел та діючи на шкоду інтересам сім`ї, уклав удаваний правочин, - договір дарування, який своєю формою прикрив реальний договір купівлі-продажу.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну частину будинку, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано безоплатно. Проте судом першої інстанції встановлено, що з моменту вчинення спірного правочину і до моменту пред`явлення позову минуло майже 5 років, тобто позивачкою пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із даним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову (крім «у зв`язку зі спливом позовної давності» вказати на недоведеність підстав позову), в іншій частині - залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково спірний правочин визнав удаваним відповідно до ст.235 ЦК України як такий, що вчинений з метою приховування договору купівлі-продажу. Відповідач вказує, що позивачка не зазначила, за яку суму був куплений будинок, не надавала жодного підтвердження руху сімейних коштів. ОСОБА_2 вважає недопустимим використовувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17 у даному спорі, оскільки у вказаній справі майно саме придбане спільно подружжям, воно не було особистою (роздільною) власністю когось із подружжя, як у випадку між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . За доводами відповідача, предметом спору є майно, що належить не до спільного майна подружжя, а до особистої приватної власності. ОСОБА_2 вважає, що суд повинен був відмовити у позові не лише з підстав пропуску строку позовної давності, а і тому, що позивачка не підтвердила належними і допустимими доказами обґрунтованість заявлених нею вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині мотивів відмови у задоволенні позову, то відповідно рішення суду не переглядається апеляційним судом в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі становлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 02 листопада 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9).

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 03 липня 2014 року ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв дарунок - 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36-37). Договір посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Бублик Т.М. і зареєстровано в реєстрі за №555.

Право власності на вказану частину будинку зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.10 зворот).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

В силу приписів статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

По справі встановлено, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено, а нотаріусом посвідчено саме договір дарування частини житлового будинку, а не договір купівлі-продажу. При цьому ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою.

Позивачка повинна була довести факт відчуження спірної квартири за певною ціною, яка була сплачена покупцем та отримана продавцем, надавши суду належні та допустимі докази. Доводи ОСОБА_1 не містять умов, обов`язкових даних, визначених статтею 655 ЦК України щодо встановленої сторонами угоди вартості частини житлового будинку, передачі грошової суми ОСОБА_2 у якості вартості частини житлового будинку. У п.8 оспорюваного договору сторони стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Договір дарування частини житлового будинку від 03 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М., відповідав волевиявленню сторін, що зазначено в пункті 6 договору, у якому сторони підтвердили, що цей договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені.

Таким чином, відсутні підстави вважати оспорюваний договір дарування таким, що вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу, та відповідно для визнання 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 заявляв про пропуск позивачкою строку позовної давності.

Встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності.

Проте, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним (удаваним) і визнання частини будинку об`єктом права спільної сумісної власності, у задоволенні позову належить відмовити саме із зазначених підстав, а не з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності.

У зв`язку з викладеним, оскаржуване рішення суду належить змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2305,20 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 ( адреса реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( адреса реєстрації АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2305,20 грн в повернення сплаченого судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: