Справа № 638/3763/17
Провадження № 2/638/1989/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Романової О.В., Підвисоцької А.М.,

Башинської К.С., Тягунової Р.Ю.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Беркута Н.М. , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника відповідача

ОСОБА_7 - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2017 позивач звернувся з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 11.06.1993 між нею та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб. З жовтн 2015 фактично не ведуть спільного господарства, мешкають окремо, у зв`язку з чим 12.11.2015 позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. 08.12.2016 ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом про неї про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку у порядку поділу майна та про стягнення грошових коштів. До вказаного позову ОСОБА_4 додав рішення суду №638/2906/16 -ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної цільової позики від 05.02.2012. Так позивачу стало відомо про наявність спірного договору позики. Про існування зазначеного договору їй було не відомо, він укладений без її згоди, під час розгляду справи про стягнення боргу за даним договором її не було залучено до справи, окрім того, кошти у сумі 70000доларів США не могли бути витрачені на купівлі та ремонт житлового будинку, оскільки на придбання нерухомості були витрачені кошти, запозичені нею в банку, а також особисті кошти, які залишись від продажу квартири На думку позивача, правочин є недійсним, так як укладено без її письмової згоди. У зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір безпроцентної позики від 05.02.2012, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с. 1-2).

У судовому засіданні позивач та її представники Беркута Н.М. , ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги, просила задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проти позову, зазначивши, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси в суді.

Представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечував проти позову, зазначивши, що згода дружини на укладення її чоловіком договору позики не є обов`язковою, оскільки відповідно до такого роду правочину позичальник набуває у власність грошові кошти, а не розпоряджається майном подружжя без згоди на це другого з подружжя.

13.10.2017 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про призначення судової технічної експертизи, на вирішення якої поставити питання чи виготовлено договір безпроцентної цільової позики 05.02.2012 або текст даного документа виконано пізніше вказаної дати, зазначеної у правочині (а.с.44).

18.06.2019 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова призначено у справі судово технічну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи виготовлено договір безпроцентної цільової позики 05.02.2012 або текст даного документа виконано пізніше вказаної дати, зазначеної у правочині (а.с.100).

07.08.2019 з Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово- технічної експертизи, яке отримано представником позивача Беркута Н.М. 29.08.2019 (а.с. 107).

21.10.2019 на адресу ОСОБА_1 ХНДІСЕ направлено рахунок , який необхідно сплати за проведення експертизи (а.с.117,118).

18.12.2019 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину повернуто до суду без виконання, через несплату (а.с.120).

У судовому засіданні 26.05.2020 позивач та її представник Беркута Н.М. відмовились від клопотання про проведення експертизи.

У судовому засіданні 18.06.2019 допитано свідка ОСОБА_9 , який суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 його сестра, відповідач ОСОБА_4 зять - чоловік сестри, відповідача ОСОБА_7 він не знає. Свідок зазначив, що ним було продано свою квартиру, грошові кошти, виручені від продажу квартири у сумі 21 000 доларів США він передав сестрі, так сестра (позивач) ще брала у борг у своєї подруги кошти у сумі 40 000 доларів США та купила будинок, вартістю 110 000 доларів США. В цьому будинку ремонтні роботи не робились, він (свідок) мешкав у будинку з сестрою та зятем. Про відповідача ОСОБА_7 він дізнався у 2014 році, але з ним не спілкувався, про спірний договір він нічого не знає.

У судовому засіданні, за клопотанням позивача та представника позивача, до матеріалів справи долучено протокол опитування адвокатом особи за її згодою. З зазначеного протоколу вбачається, що адвокат Беркута Н.М. опитала свідка ОСОБА_10 , роз`яснила ст. 63 Конституції України та остання пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знає давно. З позивачем вони працюють разом, товаришують сім`ями та з моменту купівлі будинку ОСОБА_1 є сусідами. Будинок , який придбала ОСОБА_1 , коштує 110 000 доларів США та для його купівлі були продані однокімнатна квартира по АДРЕСА_1, а також квартира по АДРЕСА_2 . У лютому 2012 ОСОБА_1 звернулась до неї (свідка) з проханням про надання у борг грошових коштів у сумі 38 000 доларів США. Будинок,який було придбано за виручені кошти був у будівельному стані. З квітня 2012 по жовтень 2015, коли відповідач ОСОБА_4 пішох жити в іншу сім`ю, позивачем було проведено ремонтні роботи будинку, у 2016 році ОСОБА_1 придбала кухонні меблі та побутову техніку. Пізніше, під час розмови між ОСОБА_4 та його адвокатом вона (свідок) дізналась про розписку безпроцентного займу. Свідок зазначає, що коштів, відповідно до договору позики, ОСОБА_1 не витрачала на ремонт будинку.

Суд, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача Беркута Н.М. , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 та його представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 11.06.1993 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який станом на час розгляду справи розірвано.

05.02.2012 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір безпроцентної цільової позики (а.с.18).

З зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_7 (позикодавець) передав, ОСОБА_4 (позичальник) прийняв у власність грошові кошти в розмірі еквівалент 70 000 доларів США, що станом на момент передачі коштів становить 560 000 грн (п. 1 договору). Також в договорі зазначено: «Грошові кошти отримав повністю. 05.02.2012 «підпис» ОСОБА_4 ».

З дослідженої цивільної справи №638/2906/16-ц, №2/638/2329/16 вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.03.2016 у справі №638/2906/16-ц стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 суму заборгованості за договором безпроцентної цільової позики від 05.02.2012 року у розмірі 1520000 грн та 6890 грн - судового збору.

Зазначеним рішенням також встановлено, що 05.02.2012 ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, останній отримав кошти. Корім того, у справі визнано факт часткового виконання зобов`язання ОСОБА_4 у розмірі 230 000 грн, що еквівалентом 60800 доларів США, що станом на 01.03.2016 є 1520000 грн.

Також матеріалами цивільної справи №638/2906/16-ц, №2/638/2329/16 встановлено, що рішення оскаржено не було, тобто рішення набрало законної сили.

Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 , вважаючи свої права порушені, укладеним договором позики, звернулась до суду з позовом про розірвання договору, посилаючись при цьому на 65 СК України та зазначаючи, що договір укладено без її згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже , правовідносини, що виникли між позикодавцем ОСОБА_7 та боржником ОСОБА_4 є зобов`язальними правовідносинами.

Посилання позивача на те, що договір укладено без її згоди не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Разом з тим для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), він не має права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що факт отримання коштів і наявність заборгованості саме ОСОБА_4 перед ОСОБА_7 встановлений рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від від 15.03.2016, яке набрало законної сили.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що у зв`язку із укладенням договору позики між відповідачами порушені її права, жодних вимог до неї позикодавцем пред`явлено не було.

Суд кредитно відносить до пояснень свідка ОСОБА_9 , які надані ним у судовому засіданні та пояснень свідка ОСОБА_10 , які надані адвокату та досліджені у судовому засіданні, оскільки останні не підтверджуються жодними доказами, а навпаки, зазначені свідчення суперечать доказам, дослідженим у судовому засіданні. Також, суд зауважує, що свідки мають особисту заінтересованість у результаті розгляду справи, оскільки свідок ОСОБА_9 є близьким родичем позивача, а свідок ОСОБА_10 подругою ОСОБА_1 .

Окрім того, судом встановлено, що при укладенні договору не відбулось розпорядження спільним майном, хоча в подальшому виник обов`язок щодо їх повернення грошових коштів, але при цьому ОСОБА_1 не довела, що договірні зобов`язання вплинули на її права як другого з подружжя у разі використання запозичених коштів в інтересах сім`ї та/або здійснення погашення позики за рахунок спільного майна. У цій справі такі обставини не доведені стороною позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховвав висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №3308/855/15-ц, від 19.05.2020 у справі №263/5228/16-у, від 22.01.2020 у справі №466/4443/17.

Приймаючи до уваги викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину- відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.06.2020.

Суддя - І.В. Семіряд