Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа №686/21225/17

провадження №61-4487св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Приватне акціонерне товариство «Готель «Поділля»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» та ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року у складі колегії суддів: П'єнти І. В., Талалай О. І., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом доПриватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» (далі - ПрАТ «Готель «Поділля») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання її звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат за листком непрацездатності та середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Позов обгрунтований тим, що наказом голови Правління ПрАТ «Готель «Поділля» від 26 вересня 2017 року № 110-К її звільнено з роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) запрогул без поважних причин. Про своє звільнення дізналась з листа від 27 вересня 2017 року № 417, який отримала 29 вересня 2017 року.

З липня 2017 року відповідач не виплачував належну їй заробітну плату. Вважає звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскількиз 27 липня 2017 року позивач перебувала на лікарняному, про що повідомляла відповідача, направивши поштовим зв'язком на адресу товариства лист непрацездатності. При звільненні відповідачем не дотримано порядку застосування дисциплінарних стягнень, не було відібрано від неї пояснень з приводу причини відсутності на роботі. 19 серпня 2017 року позивач направила на адресу товариства заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням, однак ця заява залишена без реагування.

З урахуванням збільшення позовних вимог просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за прогул без поважних причин від 26 вересня 2017 року № 110-К, вважати її звільненою з посади з 17 вересня 2017 року за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, зобов'язати ПрАТ «Готель «Поділля» внести до трудової книжки записи щодо зміни дати та формулювання підстав звільнення, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 25 650,39 грн, яка складається із компенсації за невикористану відпусткув розмірі 4 871,39 грн, виплати у зв'язку з перебуванням на лікарняному за період з 24 липня 2017 року до 16 вересня 2017 року в сумі 5 786,00 грнта середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку в розмірі 14 993,00 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Хмельницького міськрайонногосуду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не порушив вимоги трудового законодавства призвільненні позивача згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Суд першої інстанції вважав звільнення законним, його підстави обґрунтованими. В частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат за листком непрацездатності та середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем цих вимог належними та достатніми доказами. Позивач не довела наявність заборгованості відповідача перед нею з виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 871,39 грн, виплат за листком непрацездатності врозмірі 5 786,00 грн. За відсутності доказів про середньомісячну заробітнуплату позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, суд позбавлений можливості здійснити обчислення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки з 18 вересня 2017 року до 26 вересня 2017 року позивач була відсутня на роботі та не виконувала свої обов'язки, не надала поважності причини відсутності на роботі у ці дні, тобто вчинила прогул без поважних причин, тому у ПАТ «Готель Поділля» були підстави звільнення її з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Також апеляційний суд виходив з відсутності підстав для виплати позивачеві належних при звільненні грошових коштів.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивана тим, що суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки доводам позивача щодо надіслання нею на адресу підприємства заяви про звільнення за власним бажанням, яку відповідач отримав 01 вересня 2017 року (а. с. 8, 87), копія надана відповідачем на вимогу апеляційного суду, проте взяв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності позивача на роботі у період з 18 вересня 2017 року до 26 вересня 2017 року. Суд апеляційної інстанції не з'ясував належним чином, чому відповідач, отримавши 01 вересня 2017 року (вх. № 38) заяву позивача про звільнення за власним бажанням від 19 серпня 2017 року, не звільнив її за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України за два тижня після отримання такої заяви та чи за таких обставин вбачається в діях позивача прогул без поважних причин.

Ухвалою Хмельницького апеляційногосуду від 28 січня 2019 року прийнято відмову позивача від позовних вимог до ПрАТ «Готель «Поділля» в частині стягнення з ПрАТ «Готель«Поділля» на користь ОСОБА_1 заборгованості з компенсації за невикористану відпустку та з оплати лікарняних з 24 липня 2017 року до 16 вересня 2017 року. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 27 лютого 2018 року в частині відмови в позові про стягнення з ПрАТ «Готель «Поділля» на користь ОСОБА_1 заборгованостіз компенсаціїза невикористанувідпустку та з оплати лікарняних за період з 24 липня 2017 року до 16 вересня 2017 року визнано нечинним. Провадженняу справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Готель «Поділля» про стягнення заборгованості з компенсації за невикористану відпустку та з оплати лікарняних за період з 24 липня 2017 року до 16 вересня 2017 року закрито.

Постановою Хмельницького апеляційногосуду від 28 січня 2019 року рішення Хмельницького міськрайонногосуду Хмельницької областівід 27 лютого 2018 року в частині відмови в позові про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення про задоволення позову частково. Визнано незаконним та скасовано наказ голови Правління ПрАТ «Готель «Поділля» від 26 вересня 2017 року № 110-к «Про звільнення з роботи» в частині дати та формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючої баром.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , зазначені в наказі голови Правління ПрАТ «Готель «Поділля» від 26 вересня 2017 року № 110-к «Про звільнення з роботи», визначено вважати її звільненою за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України з 18 вересня 2017 року, внести відповідний запис до трудової книжки. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Готель «Поділля» на користь держави 2 114,40 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної істанції мотивована тим, що звільнення позивача з роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням суперечить вимогам трудового законодавства. Зцих підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу від 26 вересня 2017 року № 110-к про звільнення ОСОБА_1 в частині дати та формулювання причин звільнення із внесенням відповідних записів до трудової книжки останньої. Відмовивши в частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до дня фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розрахунок з позивачем відповідачем проведено в порядку, передбаченому статтею116 КЗпП України, підстави для застосування статті 117 КЗпП України відсутні.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У березні 2019 року ПрАТ«Готель «Поділля» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року, в якій просило її скасувати, залишити в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року, просила її ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

27 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПрАТ«Готель «Поділля».

11 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У квітні 2019 року року справа надійшла до Верховного Суду.

04 травня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційнаскарга ПрАТ «Готель «Поділля» обгрунтована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Судапеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку, що позивач має бути звільнена за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України та її незаконно звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули, оскільки станом на 15 вересня 2017 року заява позивача про звільнення за власним бажанням від 19 серпня 2017 року, отримана відповідачем 01 вересня 2017 року, втратила силу, позивач на роботу не з`явилася та не підтвердила повторно свого наміру звільнитись за власним бажанням. Це свідчить про прогули позивача у період з 18 вересня 2017 року до 26 вересня 2017 року без поважних причин, про що працівниками ПрАТ «Готель «Поділля» складено відповідний акт про відсутність на робочому місці.

Касаційнаскарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при винесені оскаржуваної постанови неповно встановив фактичні обставини справи, дослідив докази та неправильно застосував норми матеріального права. Суд апеляційної інстанції, не дослідив повідомлення відповідача адресоване позивачу про необхідність з`явитися в касу підприємства для отримання належних до виплати сум, дійшов неправильного висновку, що відповідач належним чином виконав свій обов'язок та позивач дійсно повідомлена про виплату нарахованих сум. У день звільнення відповідач не перерахував позивачу належні їй при звільненні суми на банкіську картку позивача для отримання заробітної плати, здійснив розрахунок з позивачем лише 04 травня 2018 року. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки цій обставині.

Аргументи інших учасників справи

Утравні 2019 року від ПрАТ «Готель «Поділля» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому товариство просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького апеляційногосуду від 28 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - без змін.

Зазначило, що у день звільнення позивач не працювала. Вимогу про розрахунок пред'явила 03 травня 2018 року. Наступного дня 04 травня 2018 року відповідач перерахував на картку позивача всі суми, належні до виплати при звільненні.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційні скарги у цій справі подані у березні 2019 року, а тому вони підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, відзиву на касаціну скаргу Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволеннякасаційних скарг з таких підстав.

Фактичніобставинисправи, встановленісудами

Суди встановили, щоз травня 2014 року ОСОБА_1 працювала на посаді завідуючої баром у ПрАТ «Готель «Поділля».

У зв'язку із відсутністю ОСОБА_1 на робчому місці створено комісію, яка засвідчила актами факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 24 липня 2017 року та у період з 18 вересня 2017 року до 26 вересня 2017 року.

23 серпня 2017 року ПрАТ «Готель «Поділля» направив на адресу ОСОБА_1 лист для з'ясування причини її відсутності на роботі 24 липня 2017 року та надання особистих пояснень з цього приводу.

Як на поважність невиходу на роботу 24 липня 2017 року, позивач посилалася на неможливість виходу у зв'язку із хворобою, оскільки 23 липня 2017 року отримала перелом лівого ліктьового відростку, що підтверджується довідкоюХмельницької міської лікарні від 26 квітня 2018 року № 370 про звернення ОСОБА_1 23 липня 2017 року о 19 год 35 хв в травмпункт із закритим внутрішньо-суглобовим переломом ліктьової кістки зі зміщенням та накладення гіпсової пов'язки.

З листків непрацездатності, поданихпозивачем, суди також встановили, що з 25 липня 2017 року до 31 липня 2017 року, з 01 серпня 2017 року до 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 знаходилася на лікарняному.

Перебуваючи на лікарняному, 19 серпня 2017 року ОСОБА_1 на адресу ПрАТ «Готель «Поділля» направила заяву про її звільнення з роботи за власним бажанням, яку відповідач отримав 01 вересня 2017 року.

Наказом голови Правління ПрАТ «Готель «Поділля» від 26 вересня 2017 року № 110-к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 звільнено з роботи з 26 вересня 2017 року за прогули згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Листами від 27 вересня 2017 року №417, від 28 вересня 2017 року № 419 ОСОБА_1 повідомлено про розірвання з нею трудового договору, запропоновано прибути на підприємство та отримати належні їй виплати в касі. Лист особисто вручено позивачу 04 жовтня 2017 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 19 серпня 2017 року позивач звернулася до ПрАТ «Готель «Поділля» зі заявою про її звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, яка була отримана відповідачем 01 вересня 2017 року. Позивач не зазначала про звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (а. с. 87).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що заява позивача була розглянута відповідачем.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перебування позивача на лікарняному, відсутність реагування з боку відповідача на заяву про звільнення позивача, не є підставою для висновку про прогул позивача без поважних причин у період з 18 вересня 2017 року до 26 вересня 2017 року. Тому звільнення позивача з посади за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням суперечить вимогам закону.

Відповідно до частини другої статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначає, що трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов, коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до встановлених фактичних обставин справи позивач не вийшла на робоче місце, що визначене трудовим договором, не продовжила виконання трудових обов`язків та не відкликала раніше подану заяву про розірвання трудового договору після спливу встановленого законом двотижневого строку, а тому трудовий договір мав бути розірваний з ініціативи працівника із закінченням встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневого строку.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа №545/2544/13-ц, провадження № 61-678св17.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (частина третья сттатті 235 КЗпП України).

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, замість частини першої статті 38 КЗпП України, на підставі поданої працівником заяви, є незаконними, які в свою чергу є підставою для зміни формулювання причини звільнення. З огляду на викладене є необгрунтованими доводи касаційної скарги ПрАТ «Готель «Поділля».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що невиконавши вимоги частини першої статті 116 КЗпП України, відповідач не повідомив позивача про нараховані суми, належні позивачу при звільненні та не провів розрахунок із нею, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного розрахунку, є необгрунтованими таспростовуються фактичними обставинами справи, встановленими судами.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, у день звільнення ОСОБА_1 не працювала.

26 вересня 2017 року товариство підготувало ОСОБА_1 відомість на виплату грошей № ВЗП-000103, видатковий касовий ордер на суму 3114,39 грн.

28 вересня 2017 року відповідач направив позивачу повідомлення про можливість отримання в касі підприємства розрахункових коштів (а. с. 37-39).

Вимога про проведення розрахунку із зазначенням банківського рахунку від позивача на адресу відповідача надійшла лише 03 травня 2018 року.

04 травня 2018 року відповідач перерахував на банківський рахунок позивача суми, які підлягали до виплати (а. с. 78).

Суд апеляційної інстанції встановив, що розрахунок з позивачем проведено відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, що не спростовано позивачем. Отже, підстави для застосування статті 117 КЗпП України відсутні.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди із судовим рішенням та власним тлумаченням норм матеріального права.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідив докази у справі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційніскарги Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ПостановуХмельницького апеляційного суду від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко