ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2264/20 Справа № 206/4605/19 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 , у тому числі державним або приватним реєстратором та нотаріусам, державним або приватним виконавцям у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження (реєстрації, перереєстрації) майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Заява обґрунтовується тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки унеможливить виділення їй майна, яке вони разом з чоловіком придбали та яке являється спільним сумісним майном подружжя. Крім того, позивач зазначила, що нещодавно їй стало відомо, що чоловік проти її волі та без її дозволу уклав договір позики, в результаті чого в неї існують побоювання, що відповідач задля уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, може навмисно допустити звернення стягнення на майно, яке є їх спільною сумісною власністю.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Заборонено відповідачу ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), державним або приватним реєстратором та нотаріусам, державним або приватним виконавцям у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження (реєстрації, перереєстрації) майна, яке виключно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме:

- 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0294, площею 0,079 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

- нежитлове приміщення, 1/2 частина магазину, загальною площею 331,6 кв. м., яке складається: літ А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

- земельну ділянку кадастровий номер :09:157:0051, площею 0,0515 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

- житловий будинок, загальною площею 439,84, житлова площа 169,45, літ.А-2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

- 31/100 частину домоволодіння літ. А, загальною площею 223,1 кв.м., житловою площею 96,9 кв.м., житловий будинок літ.Б-2, загальною площею 253,5 кв.м., житловою площею 163,6 кв.м., житловий будинок літ.Ж-2 загальною площею 115,7 кв.м., житловою площею 70,5 кв.м., гараж літ. В, вбиральня літ. З, № 1-9 інші споруди, І-ІІІ домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

- квартиру загальною площею 95,5 кв. м., житловою площею 91,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

- 2/3 частини земельної ділянки кадастровий номер 0:09:157:0035, площею 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року про забезпечення позову - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_3 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що заходи забезпечення позову, які просила застосувати позивач, не носять дискримінаційного характеру стосовно сторін у спорі, їх застосування здійснюється на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін, а тому застосовуючи саме такий захід забезпечення позову, як заборона відчуження цього майна, суд враховував недопустимість обмеження відповідача у користуванні цим майном, однак сама заборона на його відчуження буде гарантувати виконання можливого рішення по справі у разі задоволення позову, що є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства, визначеного у п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України (як обов`язковість судового рішення). Крім того, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем захід забезпечення позову передбачений законом та є співмірним відносно заявленим позовним вимогам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосовування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що 21 квітня 2001 року між сторонами по справі було укладено шлюб.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 зареєстроване наступне майно:

- земельна ділянка кадастровий номер :02:002:0294, площею 0,079 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , розмір частки 1/2.

- нежитлове приміщення, 1/2 частина магазину, загальною площею 331,6 кв. м., яке складається: літ А-1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

- земельна ділянка кадастровий номер :09:157:0051, площею 0,0515 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

- житловий будинок, загальною площею 439,84, житлова площа 169,45, літ.А-2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

- домоволодіння літ. А, загальною площею 223,1 кв.м., житловою площею 96,9 кв.м., житловий будинок літ. Б-2, загальною площею 253,5 кв.м., житловою площею 163,6 кв.м., житловий будинок літ. Ж-2 загальною площею 115,7 кв.м., житловою площею 70,5 кв.м., гараж літ. В, вбиральня літ. З, № 1-9 інші споруди, І-ІІІ домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , розмір частки 31/100.

- квартира загальною площею 95,5 кв. м., житловою площею 91,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем ОСОБА_2 зареєстроване наступне майно:

- земельна ділянка кадастровий номер 0:09:157:0035, площею 0,0565 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , розмір частки 2/3.

Все вищезазначене майно було придбано ними за спільні кошти та внаслідок спільної праці, однак власником більшості майна є відповідач.

Між сторонами виникли розбіжності як ділити спільне майно, а саме у який спосіб та в якому порядку, що і стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом про поділ спільного сумісно нажитого майна подружжя в рівних частках.

Враховуючи те, що між сторонами дійсно існує спір, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що оскаржуваною ухвалою зачіпаються права та інтереси ОСОБА_1 , оскільки від результату розгляду справи №206/4605/19 залежить сума, яка буде стягнута ОСОБА_1 з позивача та відповідача в інших судових та виконавчих провадженнях. Зокрема, апелянт вважає, що від заходів, які будуть прийняті під час розгляду даної справи, залежить можливість стягнення заборгованості з позивача та відповідача на користь ОСОБА_1 .

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна, оскільки заходи забезпечення позову, вжиті під час розгляду даної цивільної справи, не обмежують права та інтереси ОСОБА_1 у вирішенні питання щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у іншій справі, де ОСОБА_1 є позивачем. Як стверджує сам апелянт існують відкриті виконавчі провадження щодо боргових зобов`язань ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , де стягувачем є ОСОБА_1 , в межах яких проводяться виконавчі дії на забезпечення виконання судових рішень, з`ясовується наявність у боржника іншого майна для задоволення потреб стягувача.

Також необгрунтованими є посилання апелянта на те, що позов про поділ майна подружжя є спробою ОСОБА_3 уникнути виконання своїх зобов`язань шляхом затягування процесу поділу майна, оскільки такі доводи апелянта грунтуються лише на його припущеннях, оскільки належних та допустимих доказів апелянтом не надано, а право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів гарантується Конституцією та діючим законодавством України.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неспроможними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги стосовно того, що даною ухвалою обмежено інтереси інших осіб щодо обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки з матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно, стосовно якого вжито заходи забезпечення позову, належить на праві власності відповідачу по справі, яким ухвала не оскаржена.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не вирішено питання щодо застосування зустрічного забезпечення.

Так, заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення (п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України). Водночас, тлумачення цієї норми процесуального закону як обов`язок у кожному випадку подання заяви про забезпечення позову одночасно пропонувати конкретне зустрічне забезпечення є помилковим, оскільки не відповідає дійсному змісту цієї норми, не враховує її взаємозв`язку з положеннями ст.ст.154,155 ЦПК України та з підставами, предметом і видом забезпечення кожного конкретного позову.

Колегія суддів звертає увагу, що норма п.6 ч.1 ст.151 ЦПК України сформульована як «пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення», а не пропозиції «про» зустрічне забезпечення, тобто, допускає як пропозицію про застосування зустрічного забезпечення, якщо за обставинами справи таке вимагається чи є необхідним, так і вказівку на те, що з огляду на обставини справи (передусім - на предмет позову, вид пропонованого забезпечення позову) для застосування зустрічного забезпечення підстав чи потреби немає.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що сторони по справі, а саме позивач та відповідач, питання щодо застосування зустрічного забезпечення в суді першої інстанції не ставили.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно неспівмірності вжитих заходів забезпечення позову, оскільки вони вжиті виключно до спірного майна подружжя, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене вище, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова