Ухвала

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 643/8315/19

провадження № 61-7633ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , в якому просило суд визнати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняти їх з реєстрації та виселити з наданням іншого постійного житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР)

Позов обґрунтовувало тим, що 07 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № А020217 (Ф2357/10-08), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 600 дол. США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16,7 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 06 жовтня 2023 року. На забезпечення зобов`язань за кредитним договором 07 жовтня 2018 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за яким предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 . 29 листопада 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги. 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, за умовами якого до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» перейшли права та обов`язки ПАТ «Кредобанк» за кредитним договором та договором іпотеки. Відповідачі порушили взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту з нарахованими відсотками за фактичний час його використання. 08 листопада 2018 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернуло стягнення на вказану квартиру, набувши на неї право власності та зареєструвавши право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 28895565 . ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», як власник квартири, надіслало відповідачам вимогу про звільнення квартири, проте відповідачі продовжують проживати у вказаній квартирі і не мають наміру її звільняти у добровільному порядку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі не підлягають виселенню з квартири з наданням житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в порядку, передбаченому статтею 132-2 ЖК Української РСР, оскільки квартира, що виступила предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів. Позовні вимоги не містять посилання на конкретне житло, яке повинно бути надане відповідачам та яке має відповідати санітарним та технічним вимогам. Щодо вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то втрата права користування житловим приміщенням регулюється статтями 71,72 ЖК Української РСР та статтею 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). З урахуванням того, що відповідачі мешкають у квартирі, вказані норми закону не застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами. Вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» залишено без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачами за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно жилого приміщення. Тому є підстави для зняття з реєстрації та виселення відповідачів з наданням іншого постійного житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 ЖК Української РСР. Заявник вказує, що відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Таким чином, згідно із зазначеним Законом касаційна скарга подана своєчасно, - у передбачений законом строк, а тому клопотання заявника пропоновлення строку на касаційне оскарження є зайвим.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Суди встановили, що 07 жовтня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала в кредит у розмірі 60 600 дол. США на поточні потреби зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16,7 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 06 жовтня 2023 року.

Для забезпечення зобов`язань за кредитним договором 07 жовтня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки виступила трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Квартира належала іпотекодавцям на праві власності у таких частках: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - 2/3 частини квартири належали на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 07 жовтня 1993 року за реєстровим номером 5А-93-28389, зареєстрованому у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 04 жовтня 1993 року за реєстровим номером П-5-4062, а 1/3 квартири належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою 12 серпня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 8?1307 на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 серпня 2008 року № 19963586, реєстраційний номер 24123362, номер запису П-5-4062 в книзі 1.

29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, а 16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» укладений договір про відступлення прав за договорами іпотеки, за умовами якого до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» перейшли права та обов`язки ПАТ «Кредобанк» за договором іпотеки.

02 червня 2017 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надіслано відповідачам повідомлення - вимоги, у яких повідомило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки та запропонувало протягом тридцяти днів з дати отримання вимоги звільнити житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

08 листопада 2018 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки в позасудовому порядку, зареєструвавши за собою право власності на спірну квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 квітня 2019 року № 163963198.

З інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова від 19 квітня 2019 року № 12-0 вбачається, що у квартирі на час складання довідки зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15).

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Тлумачення частини другої статті 109 ЖК Української РСР з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Таким чином, відмовляючи у задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Доводи касаційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачами за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи повернення якого забезпечене іпотекою відповідно жилого приміщення не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Судами встановлено, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належала іпотекодавцям на праві власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - 2/3 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 07 жовтня 1993 року № 5А-93-28389, зареєстрованому у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 04 жовтня 1993 року № П-5-4062, а 1/3 квартири належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою 12 серпня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 8?1307 на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який виданий КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 серпня 2008 року № 19963586, реєстраційний номер 24123362, номер запису П-5-4062 в книзі 1.

Таким чином, судами встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, набута не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором.

Заявник також посилається на постанови Верховного Суду від 20 серпня 2018 року у справі № 766/10695/16-ц та від 18 січня 2018 року у справі № 643/2333/15-ц.

Проте їх зміст не свідчить про можливість застосування відповідних висновків у цій справі, оскільки вони стосуються інших правовідносин - виселення з житла, придбаного за рахунок кредиту, тоді як у цій справі встановлено, що житло придбане не за рахунок кредитних коштів.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Заявник посилається на можливість забезпечення відповідачів житлом з фондів житла для тимчасового проживання

Проте указане правило застосовується лише у разі виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 рокуу справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний