ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/8808/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6039/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Л.М., Громіка Р.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи,

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Донцова Д.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 24 травня 2017 року між сторонами укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США на строк до 24 липня 2017 року.

Зазначив, що у встановлений строк відповідач не повернув йому суму позики, на неодноразові вимоги про повернення коштів не реагував, у зв`язку з чим він звернувся до суду з вимогою щодо стягнення на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 3000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 24 травня 2017 року еквівалентно 78 900 грн., 3% річних в розмірі 4 338, 41 грн., а разом 83 238, 41 грн. (а.с.2-6).

У відзиві на позов ОСОБА_3 просив суд відмовити ОСОБА_1 у позові, посилаючись на те, що ним було складено розписку про отримання боргу в сумі 3000 доларів США, однак дані кошти він не отримував. Розписка була складена в рахунок виконання робіт за вивезення сміття з території об`єкту на якому він здійснює господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що договір позики є неукладеним, він не відповідає вимогам ст.ст.1046,1047 ЦК України, оскільки у розписці не зазначено ні дати складання, ні підтвердження повернення боргу, окрім переоформлення баків, яких саме також не вказано (а.с.58-61).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 83 238,41грн. та судовий збір в сумі 831,38 грн.(а.с.105-107).

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.

Неправильність судового рішення суду мотивував порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, крім доводів які містяться у відзиві на позов, зазначив, що:

- розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення на що звертає увагу Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15;

- позовна вимога про стягнення нібито переданих коштів за розпискою не відповідає вимогам ст.1046,1047 ЦК України;

- гроші за розпискою ОСОБА_3 від ОСОБА_1 ним не було отримано, а розписка була складена в рахунок виконання робіт за вивезення сміття з території об`єкту на якому він здійснює господарську діяльність;

- позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, який не передбачено ст.16 ЦК України, оскільки розписка не відповідає вимогам закону;

- на даний час між сторонами склались неприязнені відносини, оскільки позивач намагається тиснути на нього, так як він відмовляється надавати згоду на підписання технічної документації з оформлення права користування земельною ділянкою на об`єкт на якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1 (а.с.112-116).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Зокрема, ОСОБА_1 , крім доводів які викладені у позові зазначив, що:

- ОСОБА_3 в розписці власноручно написав 24 травня 2017 року, що він позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі 3000 доларів США, які зобов`язався повернути на протязі двох місяців. В разі не повернення коштів зобов`язався переоформити на нього баки. Повернення коштів визначено -24 липня 2017 року;

- розписка свідчить про те, що кошти у сумі 3000 доларів США передавались ОСОБА_3 , отримані ним, тому договір є укладеним, в зв`язку з цим доводи апелянта про неотримання грошових коштів є безпідставними;

- розписка містить як дату складання 24 травня 2017 року, так і дату повернення коштів 24 липня 2017 року, в якій апелянт зобов`язується повернути суму упродовж двох місяців, між датами складання розписки та датою повернення коштів чітка різниця у два місяця;

- оригінал розписки за підписом ОСОБА_3 містить всі умови договору за якою йому надано кошти у розмірі 3000 доларів США. Оригінал розписки надано ним до суду для огляду, копія якої є в матеріалах справи;

- роботи з вивезенням сміття з території об`єкту, на якому апелянт здійснює господарську діяльність, ніколи позивачем не проводились, що підтверджено витягом з Реєстру платників єдиного податку від 28 листопада 2017 року за №7434 та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в яких відсутній вид його діяльності щодо вивозу сміття (а.с.128-136).

Згідно ч.13ст.7,ч.1ст.368 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, а наявність боргового документа в позивача підтверджує невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Судом до цих правовідносин застосовано правила ст.1046 -1050 ЦК України щодо договору позики та положення ст.ст.526,625 ЦК України стосовно загальних умов виконання зобов`язання та порушення умов виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду

Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2017 року (судом помилково зазначена дата позики 24 квітня 2017 року) між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3000 доларів США на строк до 24 липня 2017 року, що підтверджується копією складеної ОСОБА_3 розписки, оригінал якої було надано позивачем для огляду в судовому засіданні (а.с.9).

Так, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Так, ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики та процентів від суми позики за ст.625 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що зміст розписки не відповідає вимогам закону, є помилковими з огляду на наведені вище факти про те, що саме ОСОБА_3 - 24 травня 2017 року отримав від ОСОБА_1 в борг 3000доларів США, склавши відповідну розписку, не повернув позичені гроші. Розписка містить як дату складання - 24 травня 2017 року, так і дату повернення коштів - 24 липня 2017 року, в якій апелянт зобов`язується повернути суму упродовж двох місяців, а тому між датами складання розписки та датою повернення коштів чітка різниця у два місяця.

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноруч ОСОБА_3 .

На вказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року по справі №309/3458/14.

Тобто, наявність дати складання розписки і дати повернення грошових коштів підтверджено змістом розписки. Текст боргової розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно певної грошової суми на користь позивача від імені відповідача (а.с.9).

Доводи апелянта про те, що зміст розписки в разі неповернення суми боргу ОСОБА_3 зобов`язується повернути ОСОБА_1 баки, які належать ОСОБА_3 до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_3 ці правовідносини в розписці не викладені чітко відповідно до вимог закону.

Належних та допустимих доказів того, що відповідач в дійсності не отримав від ОСОБА_1 суму коштів, зазначену у розписці, суду не надано.

Проте наявність таких правовідносин сторін не спростовує факт укладення договору позики та реальність цього договору, оскільки в силу ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики з 2017 року не оспорив як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість (ст.1051 ЦК України).

При цьому, не довів ОСОБА_3 також і того, що договір позики ним написано під тиском, оскільки до правоохоронних органів з цього приводу він не звертався і договір в судовому порядку не оскаржував.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Посилання відповідача про безгрошовість позики є необґрунтованими, оскільки знаходження оригіналу розписки у позикодавця свідчить про непогашення боргу позичальником перед ним, та не доведено відповідачем належними та допустимими доказами, що кошти від позивача він не отримував.

Доводи апелянта про існування домовленостей між ним та ОСОБА_1 , що розписка була складена в рахунок виконання робіт за вивезення сміття з території об`єкту на якому він здійснює господарську діяльність не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки договір позики, як такий, що укладений під впливом обману, відповідачем ОСОБА_3 в судовому порядку не оспорений.

Крім того, відповідно до витягу з Реєстру платників єдиного податку від 28 листопада 2017 року за №7434 та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 здійснює наступні види діяльності: виробництво інших меблів, ремонт меблів і домашнього начиння, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна(основний). Серед наведених видів діяльності не міститься будь-яких робіт з вивезення сміття (а.с.87-88).

Тому доводи апелянта про те, що розписка була складена в рахунок виконання робіт за вивезення сміття з території об`єкту не підтверджена належними та допустимими доказами, обов`язок яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України покладено на відповідача.

Доводи апелянта про те, що позивачем не вірно вибрано спосіб захисту відповідно до вимог ст.16 ЦК України є необґрунтованими, оскільки суд за ч.2 ст.16 ЦК України може захистити цивільні права або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок процентів від суми позики докладно наведено у рішенні, та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не оскаржений.

За весь час перебування справи в провадженні першої та апеляційної інстанцій заявник про неправильність поданого позивачем розрахунку не спростував, власного розрахунку не подав, хоча не був обмежений у такій можливості. Відповідачем не надано власного розрахунку з обґрунтуванням його правильності та повноти, як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2020 року.

Головуючий

Судді: