Постанова

Іменем України

17 червня 2020 року

м. Київ

справа № 149/2935/14-ц

провадження № 61-19176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, у складі судді Войнаревич М. Г., від 19 грудня

2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б., від 27 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивована тим, що вони є співвласниками 48/100 ідеальних частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . В належній їм на праві власності частині житлового будинку без реєстрації проживає відповідач - співмешканка їх батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що після смерті батька неодноразово звертались до відповідача для звільнення їх будинку, однак добровільно це зробити ОСОБА_3 відмовляється, просили суд усунути перешкоди в користуванні належними їм на праві власності 48/100 частинами житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 19 грудня 2017 позовзадоволено. Усунуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належними їм на праві приватної власності

48/100 частинами житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 припинилось його право власності на спірне майно, а отже відповідач як член його сім`ї втратила право користування цим житлом. ОСОБА_3 маючи у власності своє житло, створює перешкоди позивачам у користуванні належною їм частиною житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Колегія суддів виходила з того, що на час розгляду справи у ОСОБА_3 відсутні будь-які правові підстави для користування належним позивачам житловим будинком, а тому при відсутності її добровільної згоди на виселення із 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 таке виселення повинне бути проведено в примусовому порядку.

Право ОСОБА_3 на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використанні при зведенні добудови до житлового будинку, не породжує у неї права користування будинком. Виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового будинку не обмежує її право власності на будівельні матеріали і не позбавляє права на отримання відповідної компенсації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 149/2935/14-ц та витребувано її матеріали з місцевого суду. Зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх касаційного перегляду.

У лютому 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 149/2935/14-ц передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано помилковістю висновків судів попередніх інстанцій. Заявник звертає увагу касаційного суду, що виселяючи її з

48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , суди фактично позбавили її права володіння та користування майном, яке знаходиться в спірній частині житлового будинку не врахувавши рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 червня 2017 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року. Висновок суду апеляційної інстанції, що рішення про виселення не обмежує її право власності на будівельні матеріали, на які за нею визнано право власності і не позбавляє права на отримання компенсації, суперечить нормами статей 321, 391 ЦК України. Наголошує на тому, що вона приймала участь у будівництві житла, з якого її виселив суд.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належить по 1/2 частці 48/100 ідеальних частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , які вони успадкували після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батька ОСОБА_4 .

За життя ОСОБА_4 у спірному будинку проживала ОСОБА_3 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 17 грудня 2013 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із 01 січня 2004 року

по 19 липня 2012 року.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 01 червня 2017 року за ОСОБА_3 визнано право власності

на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане в процесі будівництва прибудови до будинку АДРЕСА_1 .

16 вересня 2014 року позивачі звернулися до ОСОБА_3 з вимогою про звільнення належного їм житлового будинку. Зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення.

ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Як встановлено судами, відповідач набула право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилася до нього за згодою колишнього власника майна.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вирішуючи по суті, спір суди встановили, що позивачі на законних підставах набули право власності на спірний житловий будинок, у передбачений законом спосіб звернулися до суду за захистом своїх порушених прав, ОСОБА_3 не є членом їх сімей, тривалий час ігнорує вимоги про добровільне виселення, має власне житло у м. Хмільник, а ОСОБА_4 , з яким відповідач спільно проживала без реєстрації шлюбу, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом апеляційної інстанції вірно враховано, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області

від 20 липня 2017 року, за ОСОБА_3 , як особою яка приймала участь у будівництві житла, визнано право власності на 1/2 частину конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано в процесі будівництва прибудови літ. А1 будинку АДРЕСА_1 , що не породжує у неї права користування житловим будинком в цілому. ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 в судовому порядку заявляла вимоги про визнання за нею права власності на 24/100 частин будинку (справа № 149/2168/13-ц) однак судами у задоволенні цих вимог було відмовлено.

Конструктивні елементи, будівельні матеріали та обладнання, яке було використано в процесі будівництва прибудови до будинку, на 1/2 частину яких за ОСОБА_3 визнано право власності, не є житлом, в розумінні ЖК УРСР та ЦК України, а відповідач не позбавлена можливості захистити свої права на зазначені конструктивні елементи, будівельні матеріали та обладнання в інший спосіб.

Касаційний суд також враховує, що про свою вимогу звільнити будинок позивачі повідомили ОСОБА_3 ще у 2014 році, однак відповідач, маючи власну квартиру у м. Хмільник, тривалий час відмовляється звільняти будинок, як і відмовляється отримувати грошову компенсацію вартості 1/2 частини конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використане в процесі будівництва прибудови до будинку.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що виселення відповідача зі спірного житлового будинку є пропорційним втручанням у її права, з огляду на встановлені судами обставини та права позивачів, як власників житлового будинку, на безперешкодне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Доводи касаційної скарги, що зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі та встановлення нових обставин, відхилені касаційним судом, як такі, що в силу статті 400 ЦПК України виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті справи та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування судових рішень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року було зупинено виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року, а колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення виконання оскаржуваних судових рішень необхідно поновити.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович