П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020року м. Київ

Справа № 753/5271/20

Провадження: № 22-ц/824/8057/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Черкасова Дениса Олеговича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2020 року, постановлену під головуванням судді Даниленка В.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, мотивуючи свої вимоги тим, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва вже перебуває цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Окрім того, ОСОБА_2 є відповідачем у справі № 753/20506/19 за позовом ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. 08.07.2019 року внаслідок винних дій ОСОБА_2 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_1 , відбулось залиття належної їй, ОСОБА_1 , квартири. Зазначала, що як на момент залиття її квартири, так і на момент звернення до суду із вищевказаним позовом, ОСОБА_2 була єдиним власником квартири НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.09.2019 року. Проте у березні 2020 року вона, ОСОБА_1 , дізналась про те, що ОСОБА_2 10.03.2020 року відчужила належну їй квартиру чоловіку ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Вказаний договір, на її думку, містить ознаки фіктивності, оскільки укладений з метою уникнути відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Звертала увагу, що правочин, який підлягає оспоренню нею шляхом подання в майбутньому позову про визнання договору дарування недійсним, порушує її, заявниці, права та законні інтереси, оскільки в розумінні ст. 215 ЦК України вона є заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування. Окрім того, вказувала, що вона має власний інтерес вимагати визнання договору дарування недійсним з метою забезпечення можливості в подальшому реально виконати судове рішення щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована тим, що у разі вчинення теперішнім власником кватири дій щодо розпорядження майном, новий власник буде вважатись добросовісним набувачем. Подальше відчуження квартири до розгляду судом її майбутніх позовних вимог унеможливить виконання ухваленого за результатами розгляду справи судового рішення. За таких підстав просила суд накласти арешт на об`єкт нерухомості, який є предметом спірного договору дарування № 609 від 10.03.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , і який належить ОСОБА_4 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Черкасов Д.О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_2 на теперішній час вись урає відповідачем у двох справах про відшкодування шкоди. З метою приховання належного ОСОБА_2 майна, останньою було вчиненио фіктивний правочин щодо дарування квартири близькому родичу. Відчуження ОСОБА_2 належної їй квартири після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про відшкодування шкоди може свідчити про намір відповідачки уникнути відповідальності у вигляді відшкодування завданої шкоди, зокрема, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Підкреслював, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обумовлена тим, що на даний момент у разі відчуження новим обдарованим квартири, новий власник буде вважатись добросовісним набувачем, а тому буде неможливо звернути стягнення на майно (квартиру). В обґрунтування вищенаведеного, адвокат Черкасов Д.О. в інтересах ОСОБА_1 посилався на судову практику Апеляційного суду м. Києва у справах № 760/27900/17-ц, 761/46874/17, 761/26114/17, практику Верховного Суду у справах № 404/2263/16, 760/3454/16, 717/383/17, 752/16966/15-ц, а також на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 травня та 06 червня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтувала, у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі, доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на припущеннях. Суд першої інстанції не врахував, що у неї наявне інше майно, а саме будинок АДРЕСА_4 та постійне джерело доходу. Вважала, що оскільки ніякого боргу перед заявником не виникло, немає жодного судового рішення, яке необхідно виконати, вважала що не можна стверджувати, що договір дарування направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Окрім того, ще до подання ОСОБА_1 позову про відшкодування шкоди, нею, ОСОБА_2 , пропонувалось позивачці мирно врегулювати спір. Також, зазначала, що договір дарування був укладений не з чоловіком ОСОБА_2 , а з її сином, і це ніяк не пов`язано з розглядом справи про затоплення квартири. Твердження про те, що нинішній власник може вчинити дії щодо відчуження спірної квартири ні на чому не ґрунтується, доказів про те, що квартира виставлена на продаж немає. Просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Паюнова Н.А. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав,викладених у ній, та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши думку представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявницею не обґрунтувано у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі, не наведено обґрунтованих доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза його невиконання чи утруднення виконання, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи ґрунтуються лише на припущеннях, які не можуть бути покладеними в обґрунтування відповідної ухвали.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо недійсності правочину з нерухомим майном, а саме договору дарування квартири.

Отже, предметом позову, з яким звернутися заявник, є вимога про визнання недійсним договору дарування квартири.

Згідно матеріалів справи, у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири, ціна позову 207 844,02 грн. Позов мотивований тим, що 08.07.2019 року внаслідок винних дій ОСОБА_2 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_1 , відбулось залиття належної їй, ОСОБА_1 , квартири.

Згідно листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.09.2019 року № 062/14/12024 (И-2019) відповідно до даних реєстрових книг КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 31.12.2012, право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру серії № НОМЕР_3 від 21 лютого 1997 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі, наразі справа по суті судом не розглянута, судове рішення у справі не ухвалене.

У березні 2020 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що до закінчення провадження у даній справі ОСОБА_2 відчужила належну їй квартиру.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 609 від 10.03.2020.

Вважаючи, що відчуження ОСОБА_2 належної їй квартири після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про відшкодування шкоди є фіктивним та свідчить про намір відповідачки уникнути відповідальності у вигляді відшкодування завданої шкоди, ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову про визнання договору дарування недійсним.

На її думку, у разі задоволення позову про відшкодування шкоди, виконати судове рішення, зокрема, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно буде неможливо, оскільки у разі подальшого відчуження квартири НОМЕР_2 , новий власник буде вважатись добросовісним набувачем.

Слід відмітити, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.5 ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Також слід відмітити про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що є сторонами правочину, визнаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК), які не були стороною правочину, на час розгляду справи не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З аналізу наведених норм права убачається, що у разі можливого подальшого відчуження квартири, новий власник буде вважатись добросовісним набувачем, а тому у разі визнання оспорюваного правочину недійсним, проведення реституції (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника) позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Отже, невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки як у справі про визнання договору дарування недійсним, так як наслідок, у справі про відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття квартири.

Слід відмітити, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене вище майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідачів.

Ураховуючи, що для вжиття заходів забезпечення позову досить обґрунтованого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що заявлений позивачкою вид заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 є обґрунтованим, доцільним в рамках даної справи та відповідає вимогам, які вона має намір заявити.

Проте, суд першої інстанції, наведених обставин та положень закону не врахував, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та жодним чином не обґрунтував неможливості вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими регламентовано порядок вирішення порушенного позивачкою питання.

Доводи ОСОБА_2 про наявність іншого майна не приймаються колегією суддів до уваги, з огляду на те, що предметом майбутнього спору є визнання недійсним договору дарування саме квартири, а тому обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову відповідає вимогам майбутнього позову.

Інші доводи ОСОБА_2 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зводяться до встановлення обставин у справі щодо дійсності чи/або недійсності оспорюваного правочину, а тому не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки відповідно до ст. 264 ЦПК України питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються вирішуються на стадії ухвалення судового рішення по суті, а не на стадії забезпечення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2020 року суду підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Черкасова Дениса Олеговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2020 року скасувати та постановити нову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову задовольнити.

Накласти арешт квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 74 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 609 від 10 березня 2020 року.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення до виконання - три роки.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ,

Боржник: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 червня 2020 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль