справа № 293/1466/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними та передання прав набувача майна,

В С Т А Н О В И В :

Заявленими та уточненими в ході розгляду вимогами (а.с. 167-170 т.1) позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори дарування 53/100 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд, а також 53/100 частин земельної ділянки під такими спорудами, що за адресою АДРЕСА_1 та перевести на позивача права та обов`язки набувача такого майна.

В обґрунтування заявленого зазначено те, що згадувані правочини здійснено з порушенням законодавства України.

Відповідачі вимог не визнали та просили їх відхилити, як такі, що ґрунтуються на законодавстві та крім цього позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту.

Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали, судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судового збору в розмірі 1 487,76 гривень (а.с.1 т.1).

24 вересня 1988 року укладено договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо 53/100 частин житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-7, 38-41 т.1);

28 березня 2000 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом щодо певного рухомого майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.8 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12-15,42-45 т.1).

23 листопада 2017 року рішенням апеляційного суду Житомирської області у справі №293/312/15 за позовом ОСОБА_2 до Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю, третя особа реєстраційна служба Черняхівського районного управління юстиції Житомирської області вирішено відмовити у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю.

З описово-мотивувальної частини рішення вбачається те, що рішенням суду першої інстанції від 8 квітня 2015 року за ОСОБА_2 визнавалось право власності на спірне майно (а.с.9-11 т.1).

17 січня 2018 року Черняхівським районним судом Житомирської області за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне у даній справі майно (а.с.47 т.1).

Інших доказів суду надано не було.

Суд не проводив допит свідків, заявлених стороною позивача, через неможливість здійснення їх виклику за адресою, вказаною автором звернення у відповідному клопотанні. Пропозицію забезпечити явку даних свідків або сприяти їх виклику суду, позивачем та його представником було проігноровано і суд був позбавлений можливості забезпечити їх явку за відсутності відповідних процесуальних механізмів (з адрес свідків повертались листи із зазначенням про неможливість їх вручити за закінченням термінів зберігання).

Так само, явку позивача, визнану обов`язковою в іншому складі суду, вирішено зняти з порядку розгляду справи, адже здійснити виклик даної особи у судове засідання не представилось можливим. Представник позивача направленими чисельними заявами відмовився приймати участь у проведенні слухань справи з вимогою продовження слухання справи у її відсутність та без позивача, місце перебування та зв`язок із останнім такий адвокат не має. Позивач разом з представником приймали участь лише у одному судовому засіданні у складі суду, яким прийнято дане рішення, однак, зловживаючи процесуальними правами в даному засіданні було заявлено відвід головуючому та провадження у справі зупинялось (а.с.79 т.3) на час вирішення даного звернення.

Слід зауважити, що зловживання процесуальними правами представником позивача адвокатом Левчук Т.В. було і предметом розгляду дисциплінарної комісії адвокатури (а.с.47 т.3). Дані зловживання, на переконання суду, були направлені на затягування розгляду справи, адже у судове засідання, в якому було заплановано розглядати справу, не з`явився представник позивача, що потягло за собою безумовне відкладення його розгляду. Дата та час такого судового засідання була узгоджена із адвокатом у попередньому судовому засіданні.

Заявлення зазначеного раніше і заздалегідь необґрунтованого відводу, як і неявка представника позивача у судове засіданні є наочним та чисельним підтвердженням вчинення стороною позивача дій по зловживанню процесуальними правами направленими на затягування розгляду справи.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (ст. 48 ЦК УРСР).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані відносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Станом на день укладення оспорюваних правочинів не існувало підстав, які б свідчили про їх недійсність. За таких обставин, на переконання суду, згадувані правочини не можуть бути визнані судом недійсними за заявленими вимогами. Інших вимог суду не заявлялось і суд позбавлений можливості виходити за їх межі, враховуючи принцип диспозитивності, передбачений ст. 13 ЦПК України. Таким чином, суд погоджується з деякими доводами представника відповідача про невірно обраний спосіб захисту порушених прав.

Скасування судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції, яким у свій час визнавалось право власності співвідповідача та відчуджувача спірного майна, на переконання суду, не є підставами для визнання оспорюваних правочинів недійсними. Так, набуття обдаровуваним прав власності на спірне майно відбувалось на підставі легітимних правовстановлюючих документів в порядку та у спосіб визначений законодавством України чинним на такий час. В подальшому, такі права власності на об`єкти нерухомого майна пройшли реєстрацію компетентними органами і у такий спосіб відбулось визнання державою правомірності переходу власності від однієї до іншої особи. Будь-який документ, що був покладений в основу переходу прав власності за оспорюваними правочинами не був сфальсифікований чи спотворений. Іншого судом встановити не представилось можливим. Аналіз таких фактичних обставин справи і свідчить про безпідставність вимог про визнання правочинів недійсними.

Інша і похідна позовна вимога про переведення прав та обов`язків набувача не підлягає до задоволення, адже основні вимоги судом відхиляються. Крім цього, на переконання суду, вимога про переведення прав та обов`язків набувача в разі визнання договору недійсним не передбачена законодавством як за положеннями ЦК УРСР, так і за нормами ЦК України та задоволеною не може бути тощо.

Результати вирішення спору вимагають скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року, що визначено положеннями ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2018 року - скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 24 червня 2020 року.

На час дії карантину строк на оскарження рішення зупиняється.

Суддя Є.О. Грубіян