Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 328/416/17

провадження № 61- 10626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду міста Запорізької області від 16 травня 2017 року у складі судді Коваленко П. Л. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 березня 1986 року по 02 грудня 1986 року він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан.

Під час виконання своїх службових обов`язків у період бойових дій, отримано множинні вогнепальні осколкові поранення правої голені, лівої руки, шиї (контузія головного мозку). Після проходження військової служби, позивач отримав значні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі -МСЕК) від 20 липня 2011 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби під час перебування у країні, де велись бойові дії.

Вказував, що забезпечити себе та свою родину хоча б самим необхідним є неможливим через відповідний розмір пенсії. Це додає йому багато неприємних відчуттів, він змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров`я.

Зазначає, що не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно та негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному стані позивача.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Міністерства оборони України 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Токмацького районного суду міста Запорізької області від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та отриманою шкодою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2017 року - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 отримав ушкодження здоров`я під час проходження військової служби в Демократичній Республіці Афганістан у період з 17 березня 1986 року по 02 грудня 1986 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 1991 року та положень цивільного законодавства, що регулюють відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не ґрунтуються на законі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 відноситься до категорії військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, у зв`язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди. Причинно-наслідковий зв`язок між встановленням позивачу групи інвалідності та проходження ним військової служби встановлено актом МСЕК, тому наявні усі необхідні складові цивільно-правової відповідальності відповідача по відношенню до позивача.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено що з 17 березня 1986 року по 02 грудня 1986 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан.

При виконанні інтернаціонального обов`язку у вищезазначеній республіці у результаті мінометного обстрілу отримав черепно-мозкову травму, контузію головного мозку, вогнепальні осколкові поранення правої голені, лівої руки та шиї.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 20 липня 2011 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювань, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби під час перебування у країні, де велись бойові дії.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Положення частини першої статті 1167 ЦК України покладають обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, на особу, яка її завдала, за наявності її вини.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 3 цього Закону встановлено, що його дія поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 цього Закону визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Установивши, що ОСОБА_1 отримав поранення, яке стало підставою для встановлення йому ІІІ групи інвалідності, під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан, де велися бойові дії, суд дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для покладення обов`язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем поранень у 1986 році. Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди, яка пов`язана з отриманням травм і захворювань під час проходження військової служби, на Міністерство оборони України.

Необхідно зазначити, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, в тому числі, право на які виникає у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.

Згідно наявних у справі посвідчень позивач отримує пенсію по інвалідності, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів військової служби, тобто користується усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Доводи касаційної скарги про те, що він має право на відшкодування моральної шкоди з моменту встановлення інвалідності актом МСЕК, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється зі втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

На час проходження ОСОБА_1 військової служби у Демократичній Республіці Афганістан та отримання ним захворювань, пов`язаних із проходженням військової служби, тобто до набрання 20 грудня 1991 року чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і ЦК України, чинним законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин із відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду міста Запорізької області від 16 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк