Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 280/115/17

провадження № 61-48989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня

2018 року в складі судді Щербаченко І. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником кімнати АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2010 року.

Вказав, що відповідачі вселилися у кімнату з дозволу попереднього власника на підставі ордеру, виданого Житлово-експлуатаційною дільницею «Житомирсільбуд» та зареєструвалися за зазначеною адресою. Відповідачі у добровільному порядку не знімаються з реєстрації, не є членами сім`ї позивача, а такі дії чинять останньому перешкоди у користуванні його майном.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області

від 11 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не є власником кімнати АДРЕСА_2 , тому відсутні підставі для задоволення його позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 14 січня 2016 року, яке набрало законної сили, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 житлову кімнату АДРЕСА_1 , тому його вимоги про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року саме позивач є власником спірного нерухомого майна, тому він має право заявляти вимоги про виселення відповідачів.

Відповідачі заявляли в іншому провадженні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року, проте у задоволенні вказаних вимог було відмовлено.

Крім того, ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, проте вона залишена судами поза увагою.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Шуневич Л. І., подали до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що відповідачі тривалий час проживають у спірній кімнаті, а позивач не є власником цього майна, що підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Інші учасники справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

23 січня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 13 серпня 2010 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_1 кімнату АДРЕСА_3 .

На час вчинення даної угоди у кімнаті були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Постановою Коростишівського районного суду Житомирської області

від 09 листопада 2012 року, яка набрала законної сили, визнано протиправними дії органу приватизації Коростишівської міської ради Житомирської області щодо видачі розпорядження від 23 грудня 2009 року та свідоцтва про право власності на житло від 23 грудня 2009 року про передачу у власність ОСОБА_7 кімнати

АДРЕСА_1 . Скасовано розпорядження органу приватизації від 23 грудня 2009 року та свідоцтво про право власності на житло від 23 грудня 2009 року про передачу у власність ОСОБА_7 кімнати

АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 20 травня

2014 року у справі № 280/400/13-ц, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , треті особи - Орган опіки і піклування Коростишівської районної державної адміністрації, Управління міграційної служби у Житомирській області, про визнання договору купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року недійсним і застосування наслідків його недійсності.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області

від 14 січня 2016 року в справі № 280/819/15-ц, яке набрало законної сили, витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 житлову кімнату № НОМЕР_1

АДРЕСА_3 .

Під час розгляду справи № 280/819/15-ц встановлено, що ОСОБА_3 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_8 2002 року народження на підставі ордеру вселилися у житлову кімнату

АДРЕСА_1 . У листопаді 2006 року до них вселився ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_9 . З 13 березня 2007 року ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_8 зареєстровані в указаній кімнаті, а з 20 червня 2008 року - ОСОБА_2 .

У подальшому, на підставі вказаного судового рішення у справі

№ 280/819/15-ц відповідачі зареєстрували право спільної сумісної власності на спірне житло.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення - кімнати, вимагати усунень свого порушеного права від інших осіб у законний спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не набув у визначений законом спосіб права власності на спірну квартиру, а відповідачі проживають у цьому помешканні тривалий час на законних підставах, дійшов правильного висновку про безпідставність позову про виселення.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року саме позивач є власником спірного нерухомого майна, тому він має право заявляти вимоги про виселення відповідачів, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що продавець з порушенням вимог закону набув у власність кімнату у гуртожитку на АДРЕСА_3 , отже не мав права її відчужувати за вказаним вище правочином, а це майно на час розгляду справи зареєстровано за відповідачами на праві спільної сумісної власності.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що відповідачі заявляли в іншому провадженні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року, проте у задоволенні вказаних вимог було відмовлено, оскільки підставною для відмови у задоволенні позову у справі № 280/400/13-ц зазначено те, що позивачі не були стороною оскаржуваного правочину, тому їхні вимоги про визнання договору купівлі-продажу кімнати з підстав, визначених у статтею 230 ЦК України, не можна визнати законними та обґрунтованими. Зазначено, що правовий захист позивачів можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Доводи касаційної скарги, що судами помилково не розглянуто заяву

ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, яка подана до суду у лютому 2018 року, не заслуговують на увагу, оскільки вказана заява (в якій позивач фактично заявив нові вимоги до реєстраційної служби, яка не залучена до участі у справ) подана після відкриття провадження у справі та проведеного судового засідання, що суперечить нормам процесуального права, зокрема пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області

від 11 червня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк