Дата документу 19.05.2020 Справа № 334/6957/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6957/17 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/969/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району як органу приватизації, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району як органу приватизації, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона зі своєю сім`єю з 1993 року проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2017 році донька та її чоловік повідомили її, що зазначена квартира належить їм, погрожували вигнати її з квартири на вулицю.

Вона звернулась до районної адміністрації із заявою про надання інформації про приватизацію квартири, але листом від 05 вересня 2017 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що вона не приймала участі у приватизації, та їй стало відомо, що квартира приватизована без її участі.

У Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про право власності на квартиру. Відповідно до довідок про реєстрацію, позивач була зареєстрована у квартирі з 09.03.1993 року по 06.08.1998 року та з 01.12.1998 року по час звернення до суду, що свідчить про те, що вона була знята без її відома відповідачами з реєстрації у 1998 році і у цей період вони могли приватизувати квартиру без її участі.

Із заявою про зняття з реєстрації у зазначеній квартирі до відповідних органів вона не зверталась.

Приватизацією квартири без її участі з урахуванням постійного проживання у квартирі і відсутності судового рішення про позбавлення її права користування спричинено порушення її житлових прав.

На підставі зазначеного просила:

- визнати недійсним та скасувати розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 453- П від 02 вересня 1998 року «Про приватизацію житла» квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському району на квартиру АДРЕСА_1 відповідачам, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 453-П від 02 вересня 1998 року «Про приватизацію житла» квартири АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво №1923 про право власності на житло, видане 02.09.1998 року Ленінською районною адміністрацією на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району судовий збір у розмірі 128 гривень з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на пропуск позивачем позовної давності, небажання позивача приймати участь у приватизації, проведення повторної реєстрації за згодою всіх власників, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

За приписами ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно з п. 4 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За положеннями ст. ст. 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно з п.п. 18, 20, 21, 23, 24, 26 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15.09.1992 року (далі Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подаються громадянином до органу приватизації, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, оформляє розрахунки та видає розпорядження. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

В силу вимог ЖК УРСР право користування житлом зберігається за відсутніми у цьому житлі особами незалежно від тривалості та причини цього непроживання цих осіб, якщо це право визнається іншими користувачами цього житла.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 січня 2013року в справі №6-125цс12.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 1998 року ОСОБА_2 звернулася до районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , до заяви додала довідку про склад сім`ї, за змістом якої в квартирі проживають та зареєстровані: квартиронаймач ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - чоловік наймача, ОСОБА_3 - дочка, ОСОБА_4 - дочка (т.1, а.с.27, 24).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 453-П від 02 вересня 1998 року «Про приватизацію житла» квартири АДРЕСА_1 вирішено: прохання наймача ОСОБА_2 задовольнити та передати у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначену квартиру (т.1, а.с.25).

Відповідно до свідоцтва №1923 про право власності на житло, виданого 02.09.1998 року Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради на квартиру АДРЕСА_1 , зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т.1, а.с.131).

На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6957/17 Департамент реєстраційних послуг листом від 27 березня 2019 року надав завірені копії карток реєстрації ОСОБА_5 та адресної картки стосовно зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 101-104).

Відповідно до наданих копій карток ОСОБА_5 було знято з реєстрації місця проживання 06.08.1998 року та зареєстровано 01.12.1998 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом було встановлено та не спростовано сторонами, що ОСОБА_5 з листопада 1993 року постійно проживає з донькою, зятем та онуками в спірній квартирі, як член сім`ї наймача, ніколи не виселялася з неї.

У зв`язку з викладеним, висновок суду першої інстанції про порушення права ОСОБА_5 на приватизацію є таким, що узгоджується з частиною 1 статті 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 65 ЖК України.

З позовом проскасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло ОСОБА_5 звернулась до суду у жовтні 2017 року.

За приписами статті 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР «обов`язковість застосування позовної давності» позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

За вимогами статті 80 Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

У позовній заяві ОСОБА_5 зазначила, що нею не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у вересні 2017 року, коли на своє звернення до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району отримала відмову в наданні інформації про приватизацію спірної квартири.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 76 ЦК Української РСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Звертаючись до суду з позовом про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло, позивач зазначала про те, що в період з 06.08.1998 року по 01.12.1998 року була без її відома знята з реєстрації відповідачами та в цей період відповідачі приватизували квартиру без її згоди.

Відповідно до пункту 49 Тимчасової інструкції про порядок документування та прописки (реєстрації) громадян України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.1992 року №66, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а також пунктів 11, 15 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 35, який діяв до травня 2006 року, для здійснення реєстрації та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання особа подає письмову заяву.

Матеріали справи не містять доказів про те, що в порушення діючого порядку ОСОБА_5 06.08.1998 року було знято відповідачами з реєстрації без її письмової заяви, а 01.12.1998 року повторно зареєстровано у спірній квартирі, як про це зазначає позивач в позовній заяві.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 поясняла, що не зверталась до правоохоронних органів із заявами про вибуття із її володіння паспорту у період з 1998 року.

З вимогами про визнання незаконними зняття її з реєстраційного обліку 06.08.1998 року та реєстрацію в спірній квартирі 01.12.1998 року ОСОБА_5 не зверталась.

Крім того, до позовної заяви ОСОБА_5 долучила копію паспорту, виданого Ленінським РВ УМВС України в Запорізькі області 02 липня 2002 року з єдиною відміткою про реєстрацію за адресою у квартирі АДРЕСА_1 саме 01.12.1998 року, який містить особистий підпис позивача (т.1, а.с.5).

Зазначений документ ОСОБА_5 особисто надала суду апеляційної інстанції для встановлення особи позивача в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що 02 липня 2002 року позивач «могла довідатися» про порушене право, а тому, звернувшись до суду у жовтні 2017 року , позивач пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування якого відповідачі подали відповідну заяву (т.1, а.с.4).

Не заслуговує на увагу посилання позивача на лист районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 05 вересня 2017 року № ч-0814 як доказ часу, з якого ОСОБА_5 стало відомо про те, спірну квартиру було приватизовано без її участі, оскільки зазначений лист не містить інформації про приватизацію квартири та коло осіб, які приймали в неї участь. Зазначеним листом заявницю повідомлено, що вона не брала участі в приватизації, а тому не має права на отримання інформації щодо приватизації.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло, помилково послався на положення ст. 9 ЖК України, якою визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав та в порядку, передбачених законом.

В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано належних в розумінні ст. 77 ЦПК України доказів щодо обмеження ОСОБА_5 у праві користування жилим приміщенням.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

За приписами пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 6 Закону № 1952-IV суб`єктами державної реєстрації прав є зокрема державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

За приписами п.5 Перехідних положень Закону № 1952-IV до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 в частині скасування реєстрації права власності на спірну квартиру, суд не звернув уваги на те, що, по-перше, право власності на спірну нерухомість у відповідачів виникло у 1998 році (т.1, а.с.131), до набрання чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», по-друге, матеріали справи не містять доказів реєстрації речових прав на спірну квартиру відповідно до положень зазначеного Закону.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV»Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18.

За вказаних обставин, рішення суду згідно з п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району як органу приватизації, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2019 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району як органу приватизації, третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про скасування розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло та реєстрації права власності на житло відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 25 травня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова