УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.20 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючої судді Старікової М.М.,

за участі секретаря судового засідання Демченко Е.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанська подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Швалік О.М., погоджене начальником Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Осєнновим О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Швалік О.М. за погодженням із начальником Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Осєнновим О.О. звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання нею своїх зобов`язань за виконавчим листом № 2/415/2137/19, виданим 10 січня 2020 року Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з останньої на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 7364,23 грн.

В обґрунтування подання зазначено, що в провадженні Лисичанського МВ ДВС перебуває на виконанні виконавчий лист № 2/415/2137/19, виданий 10.01.2020 Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 7364,23 грн. Станом на 10.04.2020 у ОСОБА_1 мається заборгованість перед банком у розмірі 7364,23 грн., яка не виплачена. Державний виконавець неодноразово викликав боржника до МВ ДВС, проте останній жодного разу не з`явився та зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням не виконав. З метою виконання рішення суду, державним виконавцем спрямовано запити до ПФУ, ДПІ, Регіонального сервісного центру МВС для встановлення майнового стану боржника, проте жодного майна чи - то отримання божником будь-якого виду доходів не встановлено. Також, державним виконавцем здійснено вихід за місцем проживання боржника з метою перевірки майнового стану, але встановлено, що боржника не було вдома, перевірити наявність майна не було можливим, про що складено відповідний акт від 03.04.2020. З пояснень сусідів з`ясовано, що боржник відсутній та збирався виїхати до Російської Федерації. Вважає, що наявність у боржника невиконаних зобов`язань, покладених рішенням суду є підставою для обмеження останнього у праві виїзду за межі України.

Старший державний виконавець у судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд подання без її участі.

Відповідно до ст. 247 ПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Розглянувши подання, дослідивши додані до подання копії матеріалів виконавчого провадження, суд встановив наступне.

28 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № 61373573 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/415/2137/19, виданого 10 січня 2020 року Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 7364,23 грн., про що старшим державним виконавцем Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Швалік О.М. винесено постанову.

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року, викладених у «Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», законом передбачено юридичні санкції у виді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України це певного виду санкція, яка може застосуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При цьому згідно ч. 3 вказаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Обмеження на виїзд боржника з України являє собою втручання в його право покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, Європейський Суд з прав людини розглядає такі питання :

-чи було втручання передбачено законом,

-переслідувало воно одну чи декілька законних цілей і,

-чи було воно необхідним в демократичному суспільстві.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria», рішення від 26.11.2009, заява № 34383/03), Європейський суд визначив ці загальні стандарти щодо права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям:

- ґрунтуватися на національному законі;

- переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції;

- відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 вказаного рішення зазначив, що «…таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського Суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. у справі «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. у справі " ОСОБА_2 Конт, ОСОБА_3 і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...».

У справі «Хлюстов проти Росії» («Кhlyustov v. Russia» від 11.07.2013) Європейський суд з прав людини застосував вказані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. А саме, ЄСПЛ визнав порушення статті 2 Протоколу 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Суд вважає надуманими доводи старшого державного виконавця, викладені в поданні, про намір боржника ОСОБА_1 виїхати за межі території України, оскільки будь-якими належними та допустимими доказами це не підтверджено.

Однак, лише невиконання боржником у добровільному порядку зобов`язань протягом строку, наданого державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Проте, як вбачається з копій матеріалів, доданих до подання, державним виконавцем не надано суду доказів надіслання боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження та інших документів виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням, відповідно до ст. 28 вищевказаного Закону, а також доказів отримання боржником надісланих на його адресу старшим державним виконавцем документів.

Натомість, з копії списку № 231 рекомендованих поштових відправлень листів вбачається, що на адресу боржника ОСОБА_1 направлено листа, проте, вміст поштового відправлення боржнику суду не надано.

Суд вважає, що термін з 28 лютого 2020 року (відкриття виконавчого провадження) до моменту звернення до суду з даним поданням (21 травня 2020 року) є нетривалим, щоб зробити беззаперечний висновок про обізнаність боржника про відкрите відносно нього виконавче провадження та умисне ухилення боржника від виконання судового рішення. Крім того, даних щодо отримання боржником постанови про відкриття відносно нього виконавчого провадження суду не надано.

Аналізуючи матеріали подання та надані суду докази, суд вважає, що в поданні старшого державного виконавця йдеться лише про наявність боргових зобов`язань та що вони не виконані, а ні доводів, ні доказів, які саме дії свідчать про ухилення боржника від виконання цих зобов`язань та його намір вибути за межі України з метою невиконання рішення суду, доведення яких є обов`язковою умовою для встановлення для боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, як в поданні так і в матеріалах справи відсутні.

Отже, у суду відсутні докази, що невиконання боржником зобов`язання викликано його свідомими діями, тобто коли боржник має змогу виконувати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

З урахуванням наведеного, особа, яка має невиконанні зобов`язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведене протилежне.

За таких обставин суд вважає, що подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Швалік О.М., погоджене начальником Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Осєнновим О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 441 ЦПК України, ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Подання старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Швалік О.М., погоджене начальником Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) Осєнновим О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Відомості про учасників справи:

Заявник Лисичанський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), , місцезнаходження: вул. ім. Д.І.Менделєєва, 5, м. Лисичанськ Луганської області.

Стягувач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», код 14360570, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ.

Боржник ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя М.М. Старікова