Справа № 357/6397/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до Білоцерківского міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що їй належить нежитлова будівля магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлова будівля магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлова будівля магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 28.12.2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, було затверджено мирову угоду, укладену 21.12.2018 року між сторонами по справі, за якою визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та провадження у справі закрито. Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року ухвалу Сквирського районного суду від 28.12.2018 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2019 року ОСОБА_5 було продано всі три магазини 31 травня 2019 року відповідачу ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що будучи присутньою в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та знаючи про скасування ухвали суду, на підставі якої ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на вказані магазини, остання продала їх третій особі. Разом з тим відповідачка не повертає позивачці спірні магазини та не дає можливості здійснювати в них діяльність та розпоряджатися належним їй майном. За таких обставин, позивачка просить суд скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на магазин-кафетерій, загальною площею 95,2 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151550 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на магазин, загальною площею 34,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151665 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на магазин-кафетерій, загальною площею 24,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151721 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; витребувати вказані об`єкти нерухомості у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , визнавши за нею право власності на ці об`єкти нерухомості, а також стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою від 26.08.2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.06.2019 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2019 року вказану ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.06.2019 року скасовано і вжито заходів забезпечення позову.

01 жовтня 2019 року представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував та зазначив, що 01.03.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №30545842 щодо реєстрації права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними ) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій) площею 21,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 за ОСОБА_5 . Того ж дня, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №30543917 щодо реєстрації права власності на магазин-кафетерій площею 95,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103 за ОСОБА_5 . Також 01.03.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №30544594 щодо реєстрації права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин) площею 34,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204 за ОСОБА_5 23.05.2019 року ОСОБА_5 на сайті з продажу нерухомості dom.ria.com було розміщено оголошення щодо продажу вищезазначених магазинів. 31.05.2019 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в якості розрахунку за вказані магазини та того ж дня між ними було укладено договори купівлі продажу спірних магазинів. Представник зазначає, що позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона є власником нерухомого майна, як і не надала жодних доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання її права. При цьому звертає увагу суду, що позовні вимоги про визнання права власності на майно за ст. 392 ЦК України та про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України є взаємовиключними. Представник позивача звертає увагу, що предмет доказування - власність позивача на нежитлові будівлі, на підтвердження якої позивач надає договори оренди земельних ділянок, довідки сільської ради, технічні документації із землеустрою, рішення сільської ради, дозволи на розміщення малих архітектурних форм, паспорт прив`язки тимчасової споруди. Разом з тим, зазначає, що у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація - тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю. Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення. З урахуванням викладеного, вважає помилковим твердження позивача, що надані до суду докази підтверджують належність спірного нерухомого майна позивачці. Посилаючись на вказане, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою від 04.10.2019 року ОСОБА_4 задоволено заяву про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову.

18 жовтня 2019 року представником позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подано заяву про залучення співвідповідача та збільшення позовних вимог, яку мотивував тим, що 26.06.2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Сіваченком Віталієм Леонідовичем зареєстровано право власності на спірні приміщення за Товариством з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», де засновником та директором є ОСОБА_2 . За таких обставин вважає за доцільним залучити до участі у справі №357/6397/19 в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Тугоркан» та змінити предмет позову, а тому просить суд залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», /місцезнаходження: вул. Чайковського, буд. 104, м. Біла Церква, Київська обл.., 09100/ до участі в якості співвідповідача у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на: магазин - кафетерій, загальною площею 95,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151550 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151721 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), загальною площею 34,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47151665 від 31.05.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204;

- скасувати державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», , на: магазин - кафетерій, загальною площею 95,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47586612 від 02.07.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47586053 від 02.07.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), загальною площею 34,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47587286 від 02.07.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204;

- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , фізична особа - підприємець, магазин - кафетерій, загальною площею 95,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), загальною площею 34,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204;

- визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , фізична особа - підприємець, право власності на магазин -кафетерій, загальною площею 95,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103; громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), загальною площею 24,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; ' громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудам (магазин), загальною площею 34,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204; стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», , на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , фізична особа - підприємець, судові витрати по справі в сумі 5 342,00 грн. (п`ять тисяч триста сорок дві гривні), по 2 671,00 грн. з кожного.

Крім того 10.12.2019 року представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 10.12.2019 року задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», /місцезнаходження: вул. Чайковського, буд. 104, м. Біла Церква, Київська обл.., 09100/ до участі в якості співвідповідача у даній справі та залучено ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача у даній справі.

Ухвалою суду від 10.12.2019 року задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 про витребування доказів, яка була виконана.

Ухвалою суду від 13.01.2020 року підготовче провадження по даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Відповідач ТОВ «Тугоркан» в судове засідання свого представника не направило, про день час та місце розгляду справи повідомлені належно, направило заяву про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Третя особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належно, направили заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, судом встановлено, що ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року у справі №376/3274/18, 2/376/1496/2018 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики від 01.11.2013 року, затверджено мирову угоду, за умовами якої визнано за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазин-кафетерій, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; провадження у справі закрито /а.с. 105/.

На підставі вищезазначеної ухвали, державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості» Сіваченком В.Л. 01.03.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про право власності: №30545842 про реєстрацію права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій) площею 24,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 за ОСОБА_5 /а.с. 146/; №30543917 про реєстрацію права власності на магазин-кафетерій площею 95,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 103 за ОСОБА_5 ; № 30544594 про реєстрацію права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин) площею 34,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204 за ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що 31.05.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., зареєстрований в реєстрі за №3412, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,1 кв.м. /а.с. 155-157/.

Того ж дня, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., зареєстрований в реєстрі за №3409, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення - магазин-кафетерій, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 95,2 кв.м. /а.с. 158-160/.

Також, 31.05.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., зареєстрований в реєстрі за №3415, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 34,1 кв.м. /а.с. 161-163/.

Як вбачається з наданих відповідачем розписок, за вищевказані об`єкти ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 165013,00 грн., в якості розрахунку за магазин-кафетерій, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 152/; в розмірі 250777,00 грн., в якості розрахунку за магазин-кафетерій, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 / а.с. 153/; в розмірі 134695,00 грн., в якості розрахунку за магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 154/.

На виконання умов договорів купівлі-продажу, за актами приймання-передачі від 31.05.2019 року, ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 отримала: нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,1 кв.м.; нежитлове приміщення - магазин-кафетерій, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 95,2 кв.м.; нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 34,1 кв.м. /а.с. 164-166/.

Судом також встановлено, що 21 травня 2019 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу вказану ухвалу скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції /а.с. 106-110/.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2019 року внесено запис в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Тугоркан», номер запису 0009690, засновником якого є ОСОБА_2 /а.с. 249-251/.

26.06.2019 року, на підставі актів-передачі нерухомого майна від 25.06.2019 року, державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Сіваченком В.Л. було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності №32214663, №32215795, №32215124 щодо реєстрації права власності на вищевказані спірні нежитлові будівлі за ТОВ «Тугоркан» /а.с. 243-248/.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частинами другою, третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. (частина четверта статті 18 Закону).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у випадках, передбачених законодавством України, державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, права стосовно якого підлягають державній реєстрації.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частиною сьомою статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно пункту 3 частини першої статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об`єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками);

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності особи є право особи на певну річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України, встановлюється, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти до свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Наразі, ст. 321 Цивільного кодексу України гарантує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише в випадках, прямо передбачених законом.

Положеннями ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно (ст. 392 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац третій частини другої статті 331 Цивільного кодексу України).

Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов`язані фундаментом із землею.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною другою статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей або не мати такого приміщення.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Як вбачається з позовної заяви, в підтвердження заявлених позовних вимог, позивачкою надано договір оренди земельної ділянки від 25 квітня 2007 року для встановлення продовольчого павільйону, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , укладеного між нею та Шкарівською сільською радою, Білоцерківського району Київської області, строком на 15 років; Акт прийому-передачі земельної ділянки від 25.04.2007 року, згідно якого ОСОБА_4 прийняла обумовлену вказаним договором земельну ділянку для встановлення продовольчого павільйону; довідку від 22.10.2010 року, видану Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, про присвоєння юридичної адреси торгівельному павільйону, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (навпроти автостоянки), адреси: АДРЕСА_4 ; рішення Шкарівської сільської ради від 05.12.2006 року, згідно якого погоджено ОСОБА_4 передати в оренду земельну ділянку терміном на 49 років для встановлення продовольчого павільйону; дозвіл №54 Управління містобудування та архітектури Білоцерківської міської ради на розміщення малої архітектурної форми ОСОБА_4 ; довідку від 10.01.2007 року про присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, на якій розміщено згаданий магазин-кафетерій, видану Білоцерківським відділом земельних ресурсів; договір оренди земельної ділянки від 25.04.2007 року для обслуговування торгівельного павільйону із зупинкою для очікування громадського транспорту, що знаходиться в м. Біла Церква, масив Таращанський Білоцерківського району Київської області, укладеного між ОСОБА_4 та Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, строком на 15 років; акт прийому-передачі від 25.04.2007 року, згідно якого ОСОБА_4 прийняла обумовлену договором оренди земельну ділянку під розміщення павільйону; довідку від 22.10.2010 року, видану Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, про присвоєння юридичної адреси торговельному павільйону, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( кінцева зупинка), адреси: АДРЕСА_1 ; рішення виконавчого комітету Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №79 від 08.11.2005 року, яким надано дозвіл ОСОБА_4 встановити тимчасовий торговельний павільйон із зупинкою для очікування громадського транспорту на масиві «Таращанський» в м. Біла Церква (в районі кінцевої зупинки); дозвіл №6 від 06.12.2005 року на розміщення малої архітектурної форми на ім`я ОСОБА_4 , наданого Білоцерківською районною державною адміністрацією./а.с. 60/; довідку №177 від 10.01.2007 року, виданої Білоцерківським районним відділом земельних ресурсів, про присвоєння вищезазначеній земельній ділянці кадастрового коду; паспорт прив`язки тимчасової споруди в складі зупинки громадського транспорту по АДРЕСА_2 з терміном дії до 01.04.2019 року, виданий відділом містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури Білоцерківської районної державної адміністрації ОСОБА_4 ; договір №53 від 01.09.2016 року оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, укладений між ОСОБА_4 та Білоцерківською районною державною адміністрацією укладено, строком на 5 років.

Тобто, в якості належності позивачці спірного не рухомого майна остання подала до суду паспорт прив`язки, договори оренди земельних ділянок, дозволи на розміщення малих архітектурних форм, однак, як вже зазначалось тимчасова споруда або мала архітектурна форма є рухомою річчю, тому ці докази не можуть підтверджувати належність позивачу спірного нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №755/16157/15-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною 1 ст. 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд звертає увагу на те, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

Однак, позивачем не доведено яким чином його права чи інтереси можуть бути поновлені внаслідок прийняття судового рішення про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на недоведеність наявності прав позивача саме на нерухоме майно - нежитлову будівлю магазин-кафетерій, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю магазин-кафетерій, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю магазин, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є фактично предметом спору, з огляду на заявлені позовні вимоги.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу саме на нерухоме майно: нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин-кафетерій), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24,1 кв.м.;нежитлове приміщення - магазин-кафетерій, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 95,2 кв.м.; нежитлове приміщення - громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами (магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 34,1 кв.м.

Щодо вимоги скасування державної реєстрації нерухомого майна суд зазначає таке.

За висновками Верховного суду викладеними у постанові від 06.11.2019 року у справі №910/14328/17 та у постанові від 24.01.2020 року у справі №910/10987/18 державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого права власності і не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Державна реєстрація не є підставою виникнення права, оскільки такої підстави закон не передбачає, закон передбачає однією з підстав виникнення права власності, зокрема, укладений правочин.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

В даному спорі це двосторонній правочин між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та односторонній правочин між ОСОБА_2 та ТОВ «Тугоркан».

Так як вищевказані правочини не визнані судом недійсними, вони не є нікчемними, тому в силу ст. 204 ЦК України, а саме презумпції правомірності правочину, суд не може скасувати державну реєстрацію права без вирішення питання щодо дійсності цих правочинів.

Щодо вимоги позивачки про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України, слід зазначити, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.20 у справі № 910/8965/18.

Крім того, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Так, представник позивачки в позовній заяві та в судовому засіданні просив суд витребувати майно із чужого незаконного володіння посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, вказуючи на те, що позивачка є власником спірного нерухомого майна, при цьому просив визнати за ОСОБА_4 право власності на це ж майно в силу ст. 392 ЦК України.

Тож суд дійшов висновку, що така поведінка сторони позивача суперечить принципу добросовісності, а його дії свідчать про суперечливу поведінку та не відповідають його попередній позиції.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показання свідків.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України - у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 13, 14, 41, 143 Конституції України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 13, 15, 16, 204, 316, 319, 321, 328, 387, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 2, 5, 11, 12, 19, 76-81, 128, 131, 133, 141, 247, 263, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але не пізніше ніж через тридцять днів з дня ухвалення Кабінетом Міністрів України рішення про закінчення карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст рішення складено 27 травня 2020 року.

СуддяБ. І. Кошель