Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 489/6930/13-ц

провадження № 61-37411св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

відповідач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю « Український промисловий банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року в складі судді Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2008 року № 100-0041001/ФКВ-08, укладеним між публічним акціонерним товариством «Український промисловий банк» (далі - ПАТ «Український промисловий банк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , у розмірі 665 454 грн 65 коп.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк», у якому просила визнати недійсним договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ПАТ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі зобов`язання за договором поруки № 100-0041001/ФКВ-08 від 26 жовтня 2008 року, укладеним між банком та нею на забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість в сумі 665 454 грн 65 коп., що складається із: 646 115 грн 83 коп. заборгованості за кредитом, 13 871 грн 61 коп. заборгованості за відсотками, 5 467 грн 20 коп. комісії в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2008 року № 100-0041001/ФКВ-08. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов`язань відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов, виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконала зобов`язання за кредитним договором № 100-0041001/ФКВ-08 від 26 вересня 2008 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у солідарному порядку з кредитора та поручителя. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з його необґрунтованості.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження є сплив річного строку з дня складання повного тексту ухвали. При цьому виключних випадків, існування яких є підставою для поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року, апеляційним судом не встановлено. ОСОБА_1 знайомилася з матеріалами справи, повідомлялась про її розгляд, у судовому засіданні 16 липня 2015 року до часу видалення у нарадчу кімнату приймав участь її представник, проте відповідач не використала свого процесуального права на своєчасне оскарження рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 повного тексту рішення суду першої інстанції. Обізнаність сторони про дату і час судового засідання не звільняє суд від його обов`язку направлення копії судового рішення та дотримання вимог, встановлених статтею 222 ЦПК України (2004 року).

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанцій не поданий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТРВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов`язань призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду відповідає.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

17 липня 2015 року Ленінський районний суд м. Миколаєва ухвалив рішення про задоволення первинного позову ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов`язань.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без руху ОСОБА_1 долучала до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржувала.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , яка була обізнана про розгляд справи, після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Верховний Суд погоджується з вказаним висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому, слід зауважити, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Згідно частини другоїстатті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання ОСОБА_1 апеляційної скарги) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Таким чином, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Вказаний висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03 квітня 2008 року).

Встановивши, що відповідач звернулась із апеляційною скаргою на рішення суду після спливу одного року з дня складення його повного тексту, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що дослідженими матеріалами справи підтверджується факт обізнаності ОСОБА_1 про розгляд справи. Так, ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи місцевим судом, неодноразово знайомилась з матеріалами справи, а її представник приймав участь у судовому засіданні при розгляді по суті справи Ленінським районним судом м. Миколаєва.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2015 року ОСОБА_1 також повідомлялась про розгляд справи апеляційним судом, знайомилась з матеріалами справи. Крім того, під час вирішення судом питання про прийняття апеляційної скарги ОСОБА_2 до розгляду ОСОБА_1 зверталась із заявою про долучення квитанції про сплату судового збору, що свідчить про її обізнаність щодо розгляду судом цієї справи.

Враховуючи наведене, а також відсутність посилань відповідача на виникнення обставин непереборної сили, що завадили їй вчасно, із дотриманням вставленого цивільним процесуальним законом строку, оскаржити в апеляційному порядку рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року, колегія суддів погоджується з висновком, викладеним в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду, про відмову у відкритті апеляційного провадження та не вбачає підстав для її скасування.

Доводи касаційної скарги з посиланням на не направлення судом першої інстанції копії судового рішення відповідно частини другої статті 358 ЦПК України не є підставою для поновлення ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2015 року, а тому є безпідставними.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов