Дата документу 26.05.2020
Справа № 334/8910/18
Провадження № 2/334/451/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

за участю представника позивача адвоката Валько В.С.

представника відповідача Верзілової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України про про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду з позовом до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України про про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказавши, що 04.07.2017 року, його було прийнято на посаду інженера-енергетика адміністративно-господарчої частини ДЗ «Запорізька медичнаАкадемія післядипломної освітиМіністерства охорони здоров`я України».

За період роботи позивача керівництвом вищезазначеного закладу неодноразово грубо порушувалося законодавство про працю, а саме: не виплачувалася доплата до заробітної плати за додаткове виконання в різні періоди обов`язків працівника- телефоніста, лінійного електромонтера, електрика гуртожитків №1 та 2. Звернення позивача до адміністрації ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» з цього приводу залишилися без реагування. В подальшому, без згоди позивача, адміністрацією ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» в односторонньому порядку були внесені зміни до його посадової інструкції шодо додаткового навантаження на працівника, які порушували його права як інваліда 3-ї групи (з вадами органів руху). При цьому керівництвом закладу були проігноровані зауваження на ці порушення. Крім того, керівництвом не було створено робочого місця хія працівника і не надано спеціального одягу, інструментів та приборів, необхідних для виконання посадових обов`язків.

09.07.2018 року, позивач подав ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» рекомендованим листом заяву, в якій просив звільнити його з 17.07.2018 на підставі ч.3 ст.38, ч.І ст.39 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю та умов колективного договору.

В останній робочий день, 17.07.2018 року позивачу не було видано трудову книжку та наказу про звільнення та лише після звернення позивача за захистом прав до місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, тобто 30.10.2018 року, він отримав копію наказу про звільнення№110-о від 17.08.2018. Проте, з тексту вказаного наказу він дізнався, що був звільнений 17.07.2018 року за відсутність на роботі протягом 23 робочих днів, в зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

З вказаним наказом позивач категорично не згоден, оскільки прогулів без поважної причини він не здійснював, а був впевнений, що звільнений на підставі своєї заяви за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Крім того, позивач вказував, що згідно змісту наказу про звільнення прогули ОСОБА_1 здійснював з 18 липня 2018 року, а звільнили його з 17 липня 2018 року, хоча цього дня він був на роботі. Тобто позивач вважає, що звільнений за проступок, якого не скоював.

Таким, чином позивач вважає, що спірний наказ є незаконним, оскільки адміністрація ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» звільнила позивача за прогул в день, коли він працював (тобто до того, як він перестав виходити на роботу) та за проступок якого він не здійснював та не міг здійснити - 23 дня прогулів після припинення трудових відносин.

Виходячи з вищевказаного, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №110-о від 17.08.2018 ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Та поновити ОСОБА_1 на посаді інженера-енергетика адміністративно- господарчої частини ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 посилаючись на норми Кодексу Закону про Пацю України просив суд задовольнити його позов у повному обсязі на підставі тих фактів, які він виклав у позовній заяві та письмових доказів, долучених до позову.

Представник позивача адвокат Валько В.С. підтримав вимоги свого довірителя з підстав, викладених у позовній заяві, письмових доказах, доданих до позову та його усних пояснень.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила суд відмовити у їх задоволенні оскільки вимоги позивача не обґрунтовані та не підтверджуються належними доказами. Свої заперечення представник відповідача виклав у письмовій формі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 04.07.2017 року, позивача ОСОБА_1 було прийнято на посаду інженера-енергетика адміністративно-господарчої частини ДЗ «Запорізька медичнаАкадемія післядипломної освітиМіністерства охорони здоров`я України», а 09.07.2018 року, позивач подав ДЗ «Запорізька медична Академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України» рекомендованим листом заяву, в якій просив звільнити його з 17.07.2018 на підставі ч.3 ст.38, ч.1 ст.39 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю та умов колективного договору.

В своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач зауважував суду, що він не отримав відповіді на свою заяву про звільнення, яка була надіслана службами поштового зв`язку рекомендованим листом вхідний № 280 від 13.07.2018 р., проте дане твердження не знайшло підтвердження в суді, оскільки в матеріалах справи (а.с. 128) існує лист № 781 від 16.07.2018 року, в якому позивачу під особистий підпис начальником відділу кадрів, в присутності юриста, була вручена відповідь про незадоволення його заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38, ч.1 ст.39 КЗпПУ та повідомлено, що трудові відносини не припинені та неявка на роботу буде розцінена, як прогул.

Жодних звернень до адміністрації закладу від Позивача в період з 18.07.2018 р. По 18.09.2018 року не надходило, ні особисто, ні службами поштового зв`язку, ні з залученням представниками за довіреністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто якщо Позивач був незгодний з відмовою задоволення його заяви то у визначений термін він міг реалізувати це право. Проте, відповідного звернення від Позивача до вище зазначених інстанцій не надходило.

Представником відповідача доведено та підтверджено належними доказами, що протягом з 18.07.2018 р. по 17.08.2018 р. закладом вживалися всі можливі заходи для недопущення звільнення Позивача у зв`язку з відсутністю на роботі протягом 23 робочих днів (прогулів) (а.с.79-89).

Відповідач неодноразово звертався згідно ст. 149 КЗпП України з проханням надання письмових пояснень відсутності на роботі Позивачем, прохання направлялися на адресу Позивача рекомендованими листами з описом та смс повідомленням на його мобільний номер телефону. Пояснень Позивачем надано не було. Відповідач ініціював виїзд комісії на місце проживання для отримання пояснень, але безрезультатно (копії листів, копія акту виїзду на місце проживання наявні в матеріалах справи).

Відсутність на роботі, щодня фіксувалась доповідними (службовими) записками безпосереднього керівника (тимчасового виконуючого обов`язки керівника), актами відсутності на роботі (копія актів відсутності на роботі, копія службових записок додається ( а.с 56-78).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З цих підстав, ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» (Відповідач по справі) направив подання до профспілкового комітету ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» від 02.08.2018 р. № 1040 з додатками на надання згоди Профспілковим комітетом ЗМАПО МОЗ України» на звільнення Позивача за п.4. ст. 40 КЗпП України (а.с.11-112).

Профспілковий комітет ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» розглянувши подання Відповідача з додатками, надав погодження на звільнення ОСОБА_1 , за п. 4. ст. 40 -ЗпП України (копія повідомлення - погодження від профкому ДЗ «ЗМАПО МОЗ України» від 16.08.2018 р. № 319 додано а.с.112).

Тому, саме з цих підстав, 17.08.2018 р. на підставі вище зазначених документів адміністрацією ДЗ «ЗМАПО МОЗ України», в особі т.в.о. ректора ОСОБА_3 ., було прийняте рішення про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв`язку с відсутністю на роботі на протязі 23 робочих днів (прогулу) без поважних причин, згідно п. 4. ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в тень звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Згідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.93 р. №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, з урахуванням наданих письмових доказів та пояснень представника відповідача, жодного порушення у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 не було вчинене.

Оскільки останнім робочим днем було 17.07.2018 року адміністрацію закладу проведено розрахунок згідно ст. 116 КЗпП України виплативши всі суми, що належали Позивачу. Дане підтверджується змістом наказу № 110-0 від 17.08.2018 р., про звільнення.

Також, матеріалами справи підтверджено, що в день звільнення Позивача йому надіслано повідомлення про звільнення з проханням з`явитися за трудовою книжкою, рекомендованим листом з описом та смс повідомленням на номер Позивача.

Беручи до уваги вищевикладене, у відповідності до вимог п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» виконані відповідачем, та з огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, на думку суду, відсутня правова підстава, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - порушення процедури звільнення працівника за відсутністю на роботі без поважних причин.

Посилання позивача на порушення трудового законодавства керівництвом закладу в період його роботи є недоведеними та необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду було доведено як усними поясненнями представника відповідача так і письмовими доказами, що за багаторазовими скаргами ОСОБА_1 на порушення трудового законодавства, Відповідачем - Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області проводилась виїзна перевірка Відповідача. За результатами перевірки Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області заактовано відсутність порушень трудового законодавства акт № ЗП1513/568/АВ від 13.08.2018 року за весь період роботи Позивача (копію акту акт№ ЗП1513/568/АВ від 13.08.2018 року наявна в матералах спраив а.с. 114-123).

Позивач на дані обставини не звертав увагу та будь яких пояснень суду не надав.

Отже, про факт скоєння прогулів, а також факт звільнення Позивач знав виходячи зі змісту відповіді Запорізької обласної організації профспілки працівників охорони зоров`я України, але за жодними поясненнями, копією наказу про звільнення, трудовою книжкою до Відповідача так і не звернувся.

Пояснення свідків про порушення трудового законодавства керівництвом закладу не були взяті судом до уваги, оскільки вони спростовуються добутими в ході судового розгляду доказами.

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Керуючись ст.ст. 40 - 43, 49-4, 252, 492 КЗпП України, п.п. 9, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76 - 81, 133, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного закладу «Запорізька медична академія післядипломної освіти Міністерства охорони здоров`я України про про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строки на подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, продовжуються на строк дії карантину, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року.

Суддя Н.Ю.Козлова