Номер провадження: 22-ц/813/2132/20
Номер справи місцевого суду: 521/1695/18
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря - Бикової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з позовом про розірвання шлюбу та поділ спільно сумісного майна подружжя, в якому просила розірвати шлюбу між нею та відповідачем, а також визнати за нею Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому була подана позовна заява в порядку збільшення розміру позовних вимог в частині поділу спільного домашнього майна, в які позивач просила визнати за нею право власності на телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми; холодильник марки Indesit; ноутбук марки Toshiba 1300; супутникову антену; духову шафу марки Samsung; гойдалку вуличну; стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А, а решту домашнього майна виділити відповідачу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22.12.2007 року між сторонами укладено шлюб. В період шлюбу, на підставі договору купівлі - продажу від 15.12.2014 року, була придбана спірна квартира, право власності на яку зареєстровано на відповідача. Через те, що сімейні стосунки наразі припинені позивач наполягає на розірванні шлюбу та поділу спірного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину спірної квартири та вищеперерахованого домашнього майна.

Відповідач позовні вимоги визнав лише в частині розірвання шлюбу, не заперечував проти їх задоволення. Стосовно поділу спільного майна подружжя у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 заперечував, мотивуючи тим, що вона була придбана за його власні кошти, які були зароблені до шлюбу та виручені з продажу автомобілів. Щодо поділу спільного домашнього майна подружжя, то відповідач заперечував про його поділ взагалі, оскільки все належне, на його думку, майно позивач забрала ще до подачі позову. Також відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, в якій він просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої зазначено ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказані вимоги відповідач мотивував тим, що після шлюбу, а саме 28.02.2008 року, позивач уклала договір купівлі - продажу зазначеної квартири в м. Черкаси, яка була куплена, на його думку, за спільні кошти подаровані на весілля, а тому вважає квартиру спільно сумісною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна - задоволено, постановлено:

-шлюб, зареєстрований 22.12.2007 року Відділом РАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №642 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвати;

-прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін.-

-стягнути з ОСОБА_1 витрати при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

-визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

-визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на:

- телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми;

- холодильник марки Indesit;

- ноутбук марки Toshiba 1300;

- супутникову антену;

- духову шафу марки Samsung;

- гойдалку вуличну;

- стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 3 706 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу розмірі 13 160 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

03 грудня 2018 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року, відповідно до якої апелянт просить - скасувати зазначене рішення та ухвалити нове яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задовольнити, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення вийшов за межі позовних вимог та, відповідно, своїх повноважень.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції у порушення вимог чинного законодавства не було встановлено обставини, що підлягають встановленню не зясовано джерело коштів, за які було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не досліджено та не надано оцінки доказам, наданим відповідачем щодо походження коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Також наголошує на тому, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги що спірна квартира була придбана за рахунок коштів від відчуження автомобілів, що належали відповідачу на праві власності.

Вказує, що майно фізичної особи-підпиємця, яке придбано за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприєміницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Щодо позовних вимог про поділ сумісного майна у вигляді побутової техніки та меблів апелянт не погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні, оскільки майно зазначене у позовній заяві було забрано позивачкою 11.05.2018 року.

Також вказує, що квитанції про придбання побутової техніки не можуть братись до уваги судом, оскільки зазначена в них інформація не відповідає дійсності.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстації щодо проживання дитини разом з позивачем не відповідають дійсності, оскільки дитина з 2011 року проживає разом з бабусею.

Вказує, що позивачем не надано доказів, що вона утримує дитину, купує речі, продукти, шкільне приладдя.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог стягнувши з відповідача витрати при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах ДРАЦС, хоча позивач таких вимог не заявляла.

Малиновський районний суд м. Одеси, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 вдруге вийшов за межі позовних вимог та визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , хоч позивач таких позовних вимог не заявляла.

Крім того, право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру вже зареєстровано в установленому законом порядку, а отже не потребує повторного визнання.

Апелянт зазначає, що розмір витрат, визначений представником позивача на правову допомогу є необгрунтованим та не доведеним, а розмір гонорару не відповідає складності справи, обсягу часу витраченому адвокатом на надання послуг позивачу.

Апелянт також заперечує щодо залишення прізвища « ОСОБА_2 » позивачу після розірвання шлюбу.

03 липня 2019 року від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому посилаючись на те, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, позивач вказує, що під час придбання спірної квартири, вона надавала згоду на укладення договору купівлі-продажу, що підтверджує те, що квартиру було придбано за спільні кошти в спільну сумісну власність.

Зазначає, що джерелом придбання квартири були спільні кошти, зароблені за час шлюбу, виручені від продажу спільного майна і отримані в позику від тітки позивача.

Що стосується твердження апелянта відносно домашнього майна, ніби поділеного сторонами 11 травня 2018 року, то вказані твердження, на думку позивача, не відповідають дійсності.

Щодо місця проживання дитини, позивачка вказує, що через агресивну поведінку відповідача та його зловживання спиртними напоями, вона вимушена було перевезти дитину до м.Первомайська до своїх батьків.

Позивач також квазує, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він утримує спільну дитину.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_1 впродовж трьох останніх років взагалі не виконує своїх батьківських обовязків.

Позивачка наголошує на безпідставності доводів апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв, клопотань не надали.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня до закінчення дії карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» з наступними змінами передбачено, що тимчасово, з 17.03.2020 року до закінчення дії карантину зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.

Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду справи по суті, усвідомленість її учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області в складі судді судової палати у цивільних справах Журавльова О.Г. від 07.12.2018 року було залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2019 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розпорядженням № 5207 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.

07 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження головуючого судді Князюка О. В. та призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 року визнано відвід, заявлений ОСОБА_1 судді Одеського апеляційного суду Заїкіну Анатолію Павловичу необґрунтованим. Апеляційне провадження зупинено. Справу передано до канцелярії Одеського апеляційного суду для виконання вимог ч. 3. ст. 40 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.02.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Одеського апеляційного суду Заїкіну Анатолію Павловичу - відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.02.2020 року провадження у справі було поновлено, справу призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

22 грудня 2007 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом РАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області зроблено актовий запис №642 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ).

В період шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони припинили шлюбні стосунки, спільне господарство між ними не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, у сторін різні погляди на подружнє життя та сім`ю.

Судом встановлено, що в період шлюбу, а саме 15.12.2014 року, сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П.п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, з позовної заяви ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач просила суд:

-розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів 22 грудня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №642;

-після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « ОСОБА_2 »;

-поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,4 кв. м., житловою площею 25,8 кв.м.;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми; холодильник марки Indesit; ноутбук марки Toshiba 1300; супутникову антену; духову шафу марки Samsung; гойдалку вуличну; стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А, а решту домашнього майна виділити відповідачу.

Відповідач, ОСОБА_1 , відповідно до зустрічної позовної заяви просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої зазначено ОСОБА_2 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна - задоволено, постановлено:

-шлюб, зареєстрований 22.12.2007 року Відділом РАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №642 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвати;

-прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін;

-стягнути з ОСОБА_1 витрати при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на:

- телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми;

- холодильник марки Indesit;

- ноутбук марки Toshiba 1300;

- супутникову антену;

- духову шафу марки Samsung;

- гойдалку вуличну;

- стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині розподілу майна подружжя. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та не переглядається.

Вирішуючи питання щодо розподілу майна подружжя суд першої інстанції виходив з призумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу та, що, достатніх доказів того, що квартира була придбана відповідачем за його власні кошти суду не надано.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру презюмується, якщо сторонами не доведено іншого.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана на ім`я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 15.12.2014 року, згоду на укладення якого надано дружиною - ОСОБА_2 , тобто під час перебування подружжя у шлюбі.

Колегія суддів проаналізувавши надані учасниками справи докази та дослідивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими, достатніми доказами того, за квартиру було придбано за особисті кошти відповідача.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка визначена статтею 60 СК України.

Посилання відповідача, що квартира була придбана за його особисті кошти з продажу автомобілів ГАЗ 31029, 1993 року випуску, та Chevrolet AVEO, 2007 року випуску, були предметом розгляду в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів, що спірна квартира була придбана саме за рахунок цих коштів.

Крім того, колегія приймає до уваги доводи позивача, що згідно з інформацією регіонального сервісного центру МВС в Одеській області у період з 2007 року по 2018 рік за ОСОБА_1 були зареєстровані 2 автомобіля: ВАЗ 21214 1690 ( 2007) - з 22.01.2008 року - відчужений 22.09.2017 року та втомобіль Chevrolet Aveo 1498 (2007) - з 27.04.2007 року - проданий 12.02.2016 року, а спірна квартира була придбана 15.12.2014 року.

На підтвердження доводів апеляційної скарги 12.02.2020 року представником ОСОБА_1 до матеріалів справи було долучено копію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.01.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_5 (батько апелянта) стягнув з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США за договором позики. Метою укладення договору позики було придабання спірної квартири.

Вказаним рішенням також встановлено, що ОСОБА_2 кошти за договором позики в інтересах сім`ї на придбання спірної квартири не отримувала та своєї згоди не давала.

Наразі вказане судове рішення законної сили не набрало та оскаржено до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія критично ставиться до доводів апелянта, що вказане судове рішення підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 було придбано квартиру за власні кошти.

Крім того, суд приймає до уваги те, що відповідач за час розгляду справи про розподіл майна подружжя спочатку стверджував, що джерелом походження коштів на придбання спірної квартири був продаж автомобілів, що належали йому на праві приватної власності, а згодом, що кошти на придбання квартири він позичив у батька.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що придбана під час шлюбу спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках, враховуючи, що відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком.

Що стосується позовних вимог стосовно поділу спільного домашнього майна подружжя, то позивач просила визнати право власності за нею на: телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми; холодильник марки Indesit; ноутбук марки Toshiba 1300; супутникову антену; духову шафу марки Samsung; гойдалку вуличну; стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А. За відповідачем просила визнати право власності на: приставку Tenet; роутер; мікрохвильову піч марки Gorenie; пральну машину марки LG F 1068 LD ; обігрівач УФО; пароварку; кондиціонер; терморегулятор; меблі (ліжко, диван, шафа); набір кухонних меблів вбудований; швейну машину електричну.

Суд першої інстанції під час розподілу вказаного майна виходив з того, що у судовому засіданні відповідач фактично визнав, що зазначене майно є їх з позивачем спільно сумісною власністю, однак не погодився з порядком його поділу та просив визнати за ним право власності на те майно, яке хотіла залишити собі позивач. Під - час розгляду справи сторони прийшли згоди стосовно вартості всього перерахованого майна, яка в сумі складає 33 700 грн. Майно, на яке просила визнати право власності позивач загальною вартістю 15 700 грн., а для відповідача - 18 000 грн. Щодо компенсації різниці вартості майна жодна з сторін не наполягала.

Враховуючи, що сторони у судовому засіданні прийшли згоди, що перераховане майно є їх спільно сумісною власністю, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки заперечення відповідача є необґрунтованими, а визначений позивачем порядок поділу не буде обмежувати права жодної сторони. Також, судом враховано той факт, що разом з позивачем мешкає їх спільна малолітня дитина, а тому при поділі майна суд враховує і її інтереси, а саме те, що виховання та утримання дитини матір`ю потребує необхідних зусиль і тому речі, які їй виділяються, будуть значно допомагати в цьому.

В матеріалах справи наявна розписка за підписом ОСОБА_1 , відповідно до якої він підтверджує те, що після виїзду ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , залишилось наступне майно: телевізор 42 діагональ, ноутбук Toshiba L300, супутникова антена, приставка тенет, роутер, холодильник Indesit, духова шафа SAMS, микрохвильовка Gorenje, пральна машина LG ; меблі: диван, ліжко, крісло. (а.с. 172)

З журналу судового засідання від 15.05.2018 року вбачається, що відповідач не заперечує щодо долучення до матеріалів справи вказаної розписки, а також підтверджує, що вказану розписку ним написано власноручно (а.с. 192)

Доводи апеляційної скарги, що майно зазначене у позовній заяві було забрано позивачкою 11.05.2018 року не знайшли свого підтвердження за результатами розгляду справи.

Доводи апелянта, що квитанції про придбання побутової техніки не можуть братись до уваги судом, оскільки зазначена в них інформація не відповідає дійсності судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки сторони не звертались до суду з вимогами щодо компенсації різниці вартості майна жодна з сторін не наполягала.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, щодо розподілу спільного майна подружжя у відповідний спосіб.

Щодо незгоди апелянта з рішенням суду першої інтанції в частині залишення прізвища « ОСОБА_2 » позивачу після розірвання шлюбу колегія зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.28 Цивільного кодексу України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Відповідно до чинного законодавства особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє попереднє дошлюбне прізвище.

Статтею 113 Сімейного кодексу України, передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Таким чином, вирішення судом питання про прізвище, яке бажає мати той з подружжя, який змінював його під час державної реєстрації шлюбу, залежить від зазначення відповідних вимог у поданих до суду заяві або позові.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 13 160 грн., понесених у межах цивільного провадження, слід зазначити наступне.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, понесених на оплату послуг адвоката в цивільному процесі, місцевий суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 понесені нею та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у визначеній в договорах сумі з огляду на складність справи, тривалість здійснення провадження по ній, обсяг виконаної адвокатами роботи в сумі 13 160 грн. та їх розмір вважав обґрунтованим.

Підтвердженням факту сплати позивачем адвокату коштів за даними договорами є додані до матеріалів справи відповідні квитанції до прибуткового касового ордера на вказані суми ( Том ІІ, а.с.8-12).

А посилання апелянта на непропорційність витрат на правову допомогу є безпідставним з огляду на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновки про те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинна оплата, є кількість годин, помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв .

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом з тим, обгрунтованими є доводи апелянта, що Малиновський районний суд м. Одеси, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 вийшов за межі позовних вимог та визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , хоч позивач таких позовних вимог не заявляла. Крім того, право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру вже зареєстровано в установленому законом порядку, а отже не потребує повторного визнання.

Також, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог стягнувши з відповідача витрати при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах ДРАЦС, хоча позивач таких вимог не заявляла знайшли підтвердження за результатами перегляду вказаної цивільної справи.

Наведене свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням резолютивної частини рішення у новій редакції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_7 ) до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , ІПН НОМЕР_3 ) про розірвання шлюбу та поділ майна - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 22.12.2007 року Відділом РАЦС по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №642 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ), між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 прізвище « ОСОБА_2 »

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на:

- телевізор марки LG діагоналлю 42 дюйми;

- холодильник марки Indesit;

- ноутбук марки Toshiba 1300;

- супутникову антену;

- духову шафу марки Samsung;

- гойдалку вуличну;

- стабілізатор напруги марки Элекс Ампер 12-1/40А.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 3 706 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу розмірі 13 160 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2018 року, якою накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О. М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін