Провадження №2/712/898/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2020 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Ліпатовій Н.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності шляхом позбавлення права користування та виселення,
Позивач ОСОБА_1 28.12.2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності шляхом позбавлення права користування та виселення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-816/11 від 27.01.2011 року про розподіл спільного майна подружжя, витягу про реєстрацію прав від 01.03.2012 року, свідоцтва про право власності за р.№ 1-2746 від 20.09.2019 та витягу з ДРРПнНМ про реєстрацію права власності від 20.09.2019 року. Вказала, що у квартирі зареєстровані вона з донькою ОСОБА_3 та її колишній чоловік ОСОБА_2 . Зазначила, що з відповідачем вони перебували у шлюбі з 01.07.2000 року та розірвали його 26.01.2009. Після розірвання шлюбу відповідач вигнав її з донькою з квартири, а тому вони змушені були покинути житло поза їх волею. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.01.2011 квартиру АДРЕСА_1 визнано спільним майном подружжя, та визнано за нею Ѕ частину вказаної квартири. Крім того, в цей же період вона звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. Оскільки відповідач аліменти не сплачував та був боржником по кількох виконавчих провадженнях, належне йому майно у вигляді Ѕ частини квартири було реалізоване в порядку задоволення вимог кредиторів шляхом проведення електронних торгів. На підставі її заяви та акту державного виконавця від 08.08.2019 по ВП № 43130649 передано ОСОБА_1 у власність. Вказала, що починаючи з 2012 року вони з донькою не могли проживати у квартирі, вселитися туди боялися через погрози відповідача, тому вимушені були орендувати житло, тому більш як 7 років позбавлені власного житла, витрачали великі кошти на оплату оренди квартир, на компроміс відповідач не йшов, аліменти умисно не платив, допускав заборгованість. Своїми діями відповідач порушує її право власності на квартиру, реєстрація відповідача у належній позивачці квартирі призводить до нарахування комунальних платежів, які відповідач не сплачує. Наміру виселитися відповідач не виявляє, а тому вона змушена звернутися до суду. Просить усунути їй перешкоди у здійсненні правом приватної власності шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та виселити його з вищевказаної квартири. Стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.01.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не надав.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.Позивач додатково зазначила, що з квартири АДРЕСА_1 вона з донькою добровільно не виселялися, відповідач погрожував позбавити їх життя, виганяв їх, а тому вони змушені були виїхати з квартири. Зазначила, що іншого житла вона не має, на даний час проживає у орендованій квартирі.
В судове засідання відповідач не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, із заявами до суду не звертався.
Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини та дослідивши подані сторонами докази, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено, що з 01липня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Соснівськогорайонного суду м. Черкаси від 26січня 2009 року було розірвано, про що видане свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 05.08.2009 року.
В даному шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1858, ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2011 року розділене спільне майно подружжя, а саме квартира АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаної квартири, та за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав від 01.03.2012 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, відповідно до Акту державного виконавця Центрального відділу ДВС міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Глущенко А.С. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 08.08.2019 по ВП № 43130649, ОСОБА_1 передано у власність Ѕ частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., реєстраційний номер майна 36120538, повер/поверховість: 3/5; електропостачання, газопостачання, централізоване опалення, каналізація та водовідведення наявні, на загальну суму 92890,0 грн., що належить боржнику ОСОБА_2 .

Так, відповідно до Свідоцтва,посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. від 20.09.2019, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до відмітки про реєстрацію в паспорті ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 27.04.2002 року і по даний час.

Як зазначено позивачкою в судовому засіданні, стосунки в їх сім`ї не склалися, після розірвання шлюбу відносини з відповідачем погіршилися, були постійні погрози та агресія з його боку, а тому вона з донькою вимушені були не з власної волі покинути квартиру та переїхати в орендоване житло. На даний час відповідач змінив замки та не допускає їх у квартиру.

Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_1 дільничному офіцеру поліції з приводу незаконних дій відповідача, протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а також довідка про результати розгляду звернення ОСОБА_1 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_1 змушена була переїхати зі спірної квартири АДРЕСА_1 , оскільки колишній чоловік чинив їй перешкоди та виганяв з квартири, погрожуючи. На даний час їм відомо, що у квартирі проживає ОСОБА_2 , вони його регулярно там бачать. Зокрема, свідок ОСОБА_5 повідомила, що проживає у сусідньому будинку, а тому бачить відповідача щотижня, з 2001 року він постійно проживає у спірній квартирі.

Так, як вбачається з Договору оренди квартири від 28.04.2020, на даний час позивач проживає не за місцем реєстрації.

Відповідно до довідки та акту про не проживання, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з березня 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають.

Позивач в судовому засіданні підтвердила, що договорів щодо порядку користування зазначеноюквартирою між нею та відповідачем не укладалося, в судовому порядку зазначене питання розглянуто не було.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Судом встановлено, що дійсно позивач зареєстрована у вказанійквартирі, однак в ній не проживає тривалий час, фактично звільнила це житло, в спірнійквартирі не має її речей, однак вона є власником квартири, а тому реєстрація відповідача в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Відповідно 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, а тому ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутня домовленість про подальше проживання відповідачау квартирі в порядку ст.156, 162 ЖК України, а тому зазначені обставини суд вважає такими, що мають істотне значення та є підставою для припинення сервітуту за вимогою власника майна.

Велика Палата Верховного Суду застосувала практику ЄСПЛ щодо виселення з житлового приміщення, зазначивши, що втручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц досліджувала правила виселення із житлового приміщення.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників щодо застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов:

- втручання повинно здійснюватися «згідноіз законом»,

- воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»:

?містить у собі конкуруючий приватний інтерес;

?зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергумають бути «відповідними і достатніми»;

?для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридичнорівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський протии України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький протии України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Верховний Суд зазначив, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 , проживаючи в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 не звертався до неї щодо врегулювання питання співжиття, натомість позивач разом із донькою, яка на момент розірвання шлюбу та виїзду позивачки з квартири була неповнолітньою, винаймають житло та позбавлені можливості проживати у власній квартирі, оскільки відповідач чинить перешкоди та не допускає у житло. Позивач отримує комунальні рахунки за квартиру, хоча не має доступу до неї протягом 8 років.

Таким чином, вимога про усунення перешкод позивачу в користуванні та розпорядженні житлом шляхом виселення відповідача з квартири є способом захисту його прав як власника. Це підтверджується показаннямид опитаних в судовому засіданні свідків, а також протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 04.02.2020 року, згідно якої позивач викликала поліцію у зв`язку з тим, що відповідач не надає доступу до квартири.

Крім цього, відповідач не скористався правом участі в судовому засіданні та не надав пояснення суду з приводу позовних вимог. Приймаючи рішення по суті справи, суд вважає, що в даному випадку виселення відповідача переслідує легітимну мету, а втручання в його приватне життя є виправданим з огляду на те, що він зловживає неможливістю бувшої жінки та доньки захистити себе в ситуації, що склалася. Тому вони вимушені винаймати житло, маючи власну квартиру.

Натомість в судовому засіданні не встановлено обставин, які перешкоджають відповідачу працювати та забезпечувати себе житлом, як це тривалий термін вимушені були робити позивачка з донькою.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення суд присуджує понесені судові витрати, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 321, 391, 401, 402, 406 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 65, 156, 162 ЖК України, ст.ст. 4, 3, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 280-282 ЦПК України, Рішенням ВП ВС у справі №569/4373/16-ц, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності шляхом позбавлення права користування та виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 шляхом позбавлення права користування та виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 25.05.2020.

Головуючий Т.Є.Троян