ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/551/20 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Тернополі цивільну справу № 607/22221/18 за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року, ухваленого суддею Ромазан В.В.,повний текст рішення складено 13 березня 2020 року, у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення зайво виплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року представник Департамент патрульної поліції Національної поліції України, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про стягнення зайво виплачених коштів за надмірно використану відпустку в сумі 5487,09 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що ОСОБА_1 працювала на посаді інспектора роти № 1 батальйону управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції в період з 12.03.2016 року по 22.08.2017 року. Зазначав, що відповідач використала відпустку за 2017 рік терміном з 08.07.2017 року по 06.08.2017 рік, тобто 30 календарних днів. 16.08.2017 року наказом № 301 ОСОБА_1 звільнена зі служби в органах поліції відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) із відрахуванням грошового забезпечення за 12 діб використаної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час в календарному році. Сума надмірно виплачених коштів ОСОБА_1 становить 5487 грн. 09 коп., яку відповідач не сплатила. Вказував, що позивач не пропустив строк давності із зверненням до суду з даним позовом, який встановлений цивільним законодавством та складає три роки. Крім цього, зазначав, що в силу вимог ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), повинна повернути потерпілому це майно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення зайво виплачених коштів, відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшла апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати рішення , оскільки вважає його необґрунтованим.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що судом при розгляді даної справи не було враховано усіх обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зокрема вказує, що судом першої інстанції, при вирішенні даної справи не було враховано того, що нормами ст.233 КЗпП, на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, йдеться про строки звернення до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків (ст.130 КЗпП), натомість у даній справі підставою отримання відповідачем суми у розмірі 5487,09 грн. було її право на отримання відпустки, яке після її звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою відповідно до ч.І ст.1212 ЦК України. Вказує, що оскільки ОСОБА_1 безпідставно набула майно, а тому зобов`язана повернути дане майно позивачу.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції з 12 березня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду рядового поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, що підтверджується витягом з наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №57 о/с від 25.03.2016 року.

Згідно з наказом начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №301 о/с від 16.08.2017 року, ОСОБА_1 звільнено із служби в органах Національної поліції України відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) із відрахуванням грошового забезпечення за 12 діб використаної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році згідно поданого відповідачем рапорту про звільнення від 08 серпня 2017 року.

З 08 липня 2017 року по 06 серпня 2017 року, ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці за 2017 рік, із розрахунку 18 днів за відпрацьований нею період роботи.

Згідно розрахунку грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року від 30.10.2018 року позивач виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення за час перебування його у відпустці.

Відповідно до розрахунку надмірно нарахованого грошового забезпечення за невідпрацьований час у місяці звільнення від 30 липня 2019 року, ОСОБА_1 надмірно виплачене грошове забезпечення за 12 календарних дні щорічної відпустки на суму 3183,24 грн. Також, ОСОБА_1 надмірно виплачено грошове забезпечення за невідпрацьований час у місяці звільнення у розмірі 2387,42 грн. Всього сума зайво отриманих ОСОБА_1 грошових коштів складає 2387,42+3183,24-83,57=5487,09 грн., де 83,57 грн. сума військового збору.

06 липня 2018 року Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області ДПП, ОСОБА_1 надіслано претензію за №4294/41/33/01-2018 з вимогою повернути у добровільному порядку заборгованість за надмірно використану частину основної щорічної відпустки за невідпрацьовану частину календарного року в сумі 5487,09 грн., однак в добровільному порядку відповідач не повернула заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності факту зайво виплачених коштів ОСОБА_1 за надмірно використану відпустку в сумі 3135,48 грн. ,вказавши загальну сума зайво виплачених коштів відповідачу у розмір 5487,09 грн., проте вважав, що позивач звернувся до суду з позовом із пропуском річного строку, установленого ч.3 ст.233 КЗпП України, та не заявляв клопотання про поновлення такого строку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до частини першої статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно норм статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Виходячи з вимог частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати для покриття заборгованості підприємству є одним із видів відрахування із заробітної плати працівників, де вони працюють.

У пункті 2 частини другої статті 127 КЗпП України зазначено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за не відроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію.

Згідно норм статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що для врегулювання трудових відносин, норми ЦК України застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до даних правовідносин не можуть застосовуватися норми ст.1212, 1215 ЦК України.

Таким чином, не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин застосовується термін позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки відносини, які виникли у даній справі (відшкодування зайво виплачених коштів за використану відпустку), регулюються нормами трудового законодавства, а саме ст.127 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій правильно витлумачив статті 127 КЗпП України та статті 22 Закону України «Про відпустки», які підлягають застосуванню до даних спірних правовідносин.

Положення частини другої статті 127 КЗпП України дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу.

Згідно наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №301 о/с від 16.08.2017 року із відповідача не було відраховано суму коштів,які позивач вважає зайво виплаченими.

Не можуть братися до уваги посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що ОСОБА_1 у зв`язку із отримання зайво виплачених коштів не було завдано шкоди підприємству, а тому на думку апелянта за таких обставин, не може бути застосовано норми ст.233 КзпП до даних правовідносин. Так, оскільки при вирішенні даної справи судом застосовано субсидіарний порядок вирішення справи, що полягає у вирішенні конкретної справи на підставі залучення правових норм, що регулюють подібну ситуацію з іншої, найбільш близької галузі права, то відповідно саме на підставі трудового законодавства, зокрема системного тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» зроблено правові висновки у даній справі, та вірно зазначено, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року по справі № 332/1433/17 .

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи наказ позивача №301 о/с про звільнення ОСОБА_1 , був виданий останнім 16.08.2017 року, у якому було зазначено про необхідність відрахування зайвого грошового забезпечення за використану відпустку, однак, до суду із даним позовом, позивач звернувся лише 31 жовтня 2018 року, тобто після спливу річного строку, установленого ч.3 ст.233 КЗпП України та відповідного клопотання про поновлення такого строку позивачем не заявлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, керуючись нормами трудового законодавства, вірно встановив, що матеріалами справи доведено факт зайво виплачених коштів ОСОБА_1 за надмірно використану відпустку, однак при цьому правомірного дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, саме з підстав ч.2 ст.233 КЗпП України, у зв`язку із пропуском річного строку із зверненням до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, не можуть бути підставами для скасування судового рішення , оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України- залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесені.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Дата складання повного тексту постанови - 19 травня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б