Постанова

Іменем України

13 травня 2020 року

м. Київ

справа № 2610/14171/12

провадження № 61-7298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ВАТ «КБ «Експобанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 79/АК-2007, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 26 500 доларів США, із кінцевим терміном повернення - 01 жовтня 2014 року.

ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця сплачувати ТОВ «КБ «Експобанк» проценти за користування кредитом у розмірі 12 % річних, щомісячну комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2 % від залишку заборгованості за кредитом, а також повернути банку кредит на умовах, передбачених договором, але не пізніше 01 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ТОВ «КБ «Експобанк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки від 02 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 виступила перед банком поручителем за кредитним договором від 02 жовтня 2007 року № 79/АК-2007.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 21 травня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 184 650,14 доларів США, що в еквіваленті 4 475 539,27 грн та 88 797,57 грн, яка складається з: 11 952,97 доларів США, що в еквіваленті 95 516,18 грн, - залишок за кредитом; 12 676,09 доларів США, що в еквіваленті 101 294,64 грн, - прострочена заборгованість за кредитом; 8 842,61 доларів США, що в еквіваленті 70 661,30 грн, - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 7 958,67 грн - прострочена заборгованість за щомісячною комісією, 82 156,86 доларів США, що в еквіваленті 656 515,47 грн, - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 69 021,61 доларів США, що в еквіваленті 515 551,72 грн, - пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 80 838,90 грн - пеня за несвоєчасну сплату щомісячної комісії.

Правонаступником ТОВ «КБ «Експобанк» було ВАТ «КБ «Експобанк», а в подальшому - ПАТ «КБ «Експобанк».

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «КБ «Експобанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 184 650,14 доларів США, що в еквіваленті 1 475 539,27 грн, і 88 797,57 грн, яка складається із: залишку за кредитом у розмірі 11 952,97 доларів США, що в еквіваленті 95 516,18 грн; простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 12 676,09 доларів США, що в еквіваленті 101 294,64 грн; простроченої заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 8 842,61 доларів США, що в еквіваленті 70 661,30 грн; простроченої заборгованості за щомісячною комісією в розмірі 7 958,67 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 82 156,86 доларів США, що в еквіваленті 656 515,47 грн; пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів у розмірі 69 021,61 долар США, що в еквіваленті 515 551,72 грн, пені за несвоєчасну сплату щомісячної комісії в розмірі 80 838,90 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2012 року позов ПАТ «КБ «Експобанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 550 861,58 грн, судові витрати в сумі 3 294,72 грн, а всього - 554 156,30 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що умови кредитного договору позичальником виконувалися неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості. Під час розгляду справи відповідач не спростував належними та допустимими доказами наданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому порушене право ПАТ «КБ «Експобанк» підлягає захисту у повному обсязі. Водночас суд вважав за можливе зменшити розмір пені, заявленої позивачем, оскільки він значно перевищує суму заборгованості за кредитом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2012 року залишено без задоволення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з указаним рішенням, ОСОБА_2 у березні 2017 року подала на нього апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2012 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості, суди допустили неповноту, однобічність і необ`єктивність при розгляді справи, оцінка доказів, наявних у матеріалах справи, суперечить положенням статті 212 ЦПК України 2004 року. ОСОБА_2 не була повідомлена належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки не отримувала поштові відправлення із судовими викликами. Суди не звернули увагу на те, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, а тому в такому випадку передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України перебіг строку дії поруки за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини заборгованості від дня, коли відбулося це порушення.

Останній періодичний платіж здійснено ОСОБА_1 у січні 2008 року, тоді як з указаним позовом, у тому числі і до поручителя, банк звернувся 06 червня 2012 року. Таким чином, банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до ОСОБА_2 , який обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу іншими учасникам справи до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року, витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу № 2610/14171/12.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року справу за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

02 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 79/АК-2007.

Згідно з пунктами 1.1-1.5, 4.5.1 кредитного договору ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності надано у тимчасове користування грошові кошти на купівлю автомобіля у сумі 26 500 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти до 01 жовтня 2014 року, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12 % річних та протягом дії кредитного договору щомісячно сплачувати комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2 % від суми залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з додатком 1 до кредитного договору від 02 жовтня 2007 року

№ 79/АК-2007 ОСОБА_1 повинен вносити чергові платежі за кредитом у розмірі, визначеному у графіку прогнозних погашень за кредитом, щомісяця до 02 числа поточного місяця.

ВАТ «КБ «Експобанк» свої зобов`язання за договором кредиту виконало належним чином, що підтверджується заявою на видачу готівки від 02 жовтня 2007 року № 07 про отримання коштів у розмірі 26 500 доларів США, що в еквіваленті 133 825 грн (а. с. 37).

ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язань, визначених договором кредиту, порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.

Згідно з умовами пункту 3.7 кредитного договору від 02 жовтня 2007 року

№ 79/АК-2007 позичальник зобов`язаний за вимогою банку повернути кредит, сплатити належні проценти, інші платежі та штрафні санкції до закінчення строку, встановленого пунктом 1.3 договору, при порушенні, зокрема, строків сплати процентів та/або при будь-яких інших порушеннях умов цього договору.

Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 5.3 кредитного договору за несвоєчасну сплату комісії за розрахункове обслуговування за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від суми боргу за кожний день прострочення.

На забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій, ОСОБА_1 передав ВАТ «КБ «Експобанк» у заставу автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 02 жовтня 2007 року, що підтверджується договором застави (а. с. 41-42).

02 жовтня 2007 року між ТОВ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник; позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Протягом дії терміну кредитного договору ОСОБА_1 порушував зобов`язання щодо своєчасного погашення платежів, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 21 травня 2012 року утворилася заборгованість у сумі 184 650,14 доларів США, що в еквіваленті 4 475 539,27 грн та 88 797,57 грн, яка складається з: 11 952,97 доларів США, що в еквіваленті 95 516,18 грн, - залишок за кредитом; 12 676,09 доларів США, що в еквіваленті 101 294,64 грн, - прострочена заборгованість за кредитом; 8 842,61 доларів США, що в еквіваленті 70 661,30 грн, - прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 7 958,67 грн - прострочена заборгованість за щомісячною комісією, 82 156,86 доларів США, що в еквіваленті 656 515,47 грн, - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 69 021,61 доларів США, що в еквіваленті 515 551,72 грн, - пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів, 80 838,90 грн - пеня за несвоєчасну сплату щомісячної комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з пунктами 1-4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно зі статтею 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо виникнення і розміру кредитної заборгованості

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за його користування не виконав, а тому банк вправі вимагати дострокове стягнення заборгованості та пені.

Факт надання банком кредиту ОСОБА_1 достовірно встановлений під час розгляду справи, тому суди правомірно виходили з наявності правових підстав вважати, що право банку є порушеним, а тому підлягає захисту.

Щодо виникнення у поручителя солідарного обов`язку з повернення кредитної заборгованості

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перестав належним чином сплачувати заборгованість за кредитним договором з листопада 2007 року (а. с. 8).

Враховуючи те, що ПАТ «КБ «Експобанк» звернулося до суду з позовом у цій справі 06 червня 2012 року, апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 554, 559 ЦК України в частині обрахування строку дії поруки за зобов`язанням ОСОБА_1 щодо погашення кредитної заборгованості.

Правильне застосування статті 554 ЦК України передбачає необхідність встановити обставини щодо моменту пред`явлення банком вимоги до поручителя, визначити дату спливу шестимісячного строку, встановленого для звернення кредитора з вимогою про виконання основного зобов`язання, та наявність підстав для припинення поруки.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора та суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України перебіг строку дії поруки за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини заборгованості від дня, коли відбулося це порушення.

Строк дії поруки обчислюється окремо по кожному простроченому зобов`язанню позичальника.

Таким чином, з часу прострочення щомісячного платежу починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів, поза межами цього строку.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16.

Питання правильного застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року та від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Враховуючи викладене, обов`язок ОСОБА_2 щодо солідарної відповідальності за зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором від 02 жовтня 2007 року № 79/АК-2007 обмежується періодом, визначеним частиною четвертою статті 559 ЦК України, а саме з січня 2012 року (шестимісячний строк, який передував зверненню до суду з цим позовом).

Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен керуватися нормою статті 88 ЦПК України 2004 року і враховувати, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, погодившись з висновком районного суду про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року, не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не врахував правові висновки Верховного Суду України, неправильно застосував норму статті 554 ЦК України, не перевірив належним чином і не надав правової оцінки доводам відповідачів у частині виникнення у них солідарної відповідальності за зобов`язанням з погашення кредитної заборгованості.

Відсутність у матеріалах справи щомісячного розрахунку заборгованості за кредитним договором унеможливлює визначення обсягу відповідальності відповідачів окремо за заявлений позивачем у позовній заяві період заборгованості.

Разом з цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про можливість застосування у цій справі позовної давності відповідно до заяви, поданої ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, факт, що належно не повідомлений про час і місце розгляду справи відповідач не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви останнього про застосування позовної давності.

Водночас у цій справі апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції неодноразово направляв відповідачці ОСОБА_2 судові повістки на адресу її місця реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , яка зазначена нею ж в її апеляційній скарзі, та є аналогічною тій, що зазначена банком у позовній заяві.

Доказів поважності причин неотримання ОСОБА_2 судових повісток за місцем її реєстрації суду не надано та матеріали справи їх не містять.

Крім того, районний суд направляв ОСОБА_2 на вказану вище адресу телеграму про призначення справи до розгляду на 24 вересня 2012 року, яка також нею не отримана (а. с. 91-92).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, та не надав мотивування усім доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та законності і обґрунтованості судового рішення (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, розгляд справи апеляційним судом проведено неповно, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк