Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 541/1369/17

провадження № 61-20336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Міністерство освіти і науки України, Миргородська міська рада Полтавської області, держава в особі Верховної Ради України,
треті особи: Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління, Миргородське професійно-технічне училище № 44,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 січня

2018 року у складі судді Андрущенко-Луценко С. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Пікуль В. П., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Миргородської міської ради Полтавської області, держави в особі Верховної Ради України, треті особи: Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління (далі - Миргородське КЖЕУ), Миргородське професійно-технічне училище № 44 (далі - Миргородське ПТУ № 44), про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та скасування запису про державну реєстрацію прав.

Позовна заява мотивована тим, що у кінці 2004 року ОСОБА_1 вселилася у кімнату АДРЕСА_9 та рішенням Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 13 вересня 2005 року

№ 524 «Про реєстрацію громадян» позивачу та її сім`ї дозволено реєстрацію у гуртожитку.

Рішенням Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 30 листопада 2005 року № 712 дозволено Миргородському ПТУ № 44 переобладнати частину будівлі АДРЕСА_3 під житлові квартири для громадян

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1

28 грудня 2005 року Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , відповідно до якого вказана квартира належить державі в особі Верховної Ради України. 01 лютого 2006 року проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру (запис №137151133)).

Також позивач вказувала, що відповідно до ордеру від 02 лютого 2006 року на житлову площу в гуртожитку № 108 , виданого їй Миргородським ПТУ

№ 44 на зайняття жилої площі - кімнати АДРЕСА_4 , вона залишилася проживати у вказаній квартирі.

Рішенням Миргородської міської ради від 27 червня 2013 року № 16 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Миргород частини будівлі гуртожитку квартирного типу на АДРЕСА_10 та будівлі корпусу АДРЕСА_11 (належить до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) прийнято ці будівлі до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода. Рішенням Миргородської міської ради від 11 жовтня 2013 року № 12 «Про прийняття з державної в комунальну власність територіальної громади міста Миргорода квартири АДРЕСА_8 » прийнято з державної до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода квартиру АДРЕСА_4 , свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 28 грудня 2005 року № 776 визнано таким, що втратило чинність, та передано вказану квартиру на баланс Миргородського КЖЕУ.

Посилаючись на те, що Верховна Рада України та територіальна громада міста Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області ніколи не претендували на спірну квартиру, а позивач як добросовісний набувач безперервно володіла нерухомим майном - спірною квартирою, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_4 , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності держави в особі Верховної ради

№ 13715133 на спірну квартиру.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області

від 03 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області

від 03 січня 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що набуття у власність житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду відбувається за нормами житлового законодавства, на спірні правовідносини не поширюються норми статті 344 ЦК України. Перехід права власності з комунальної у приватну власність наймача та членів його сім`ї здійснюється шляхом приватизації державного житла на підставі вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій суду про те, що позивач вселилася на підставі ордеру у квартиру суперечить встановленим обставинам у справі, оскільки ордер на житлову площу в гуртожитку їй було видано уже після видачі свідоцтва про право власності на квартиру та після державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру. Також суди не взяли до уваги, що ордер видано на жилу площу в гуртожитку не Виконавчим комітетом, а Миргородським ПТУ № 44, отже, висновки судів, що між сторонами склалися правовідносини щодо найму житла є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, застосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є неможливим, оскільки стаття 5 зазначеного Закону передбачає передачу квартир у власність саме наймачеві, статусу якого вона не має. Застосування Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» також неможливе, оскільки квартира не має статусу гуртожитку після видачі свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на неї.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі ордеру від 02 лютого 2006 року, виданого Миргородським ПТУ № 44, ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_4 .

До цього разом із своєю сім`єю ОСОБА_1 була зареєстрована у гуртожитку Миргородського ПТУ № 44 на АДРЕСА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 13 вересня 2005 року

№ 524.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 від 28 грудня 2005 року, виданого Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області, спірна квартира АДРЕСА_4 , належить на праві власності державі в особі Верховної Ради України, право власності зареєстровано в Дочірньому комунальному підприємстві «Миргородтехінвентаризація» (далі - ДКП «Миргородтехінвентаризація».

Рішенням Миргородської міської ради Полтавської області від 27 червня 2013 року № 16 прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Миргорода частину будівлі гуртожитку квартирного типу на АДРЕСА_10 та будівлю корпусу АДРЕСА_3 . Також вирішено передати вищезгадані будівлі на баланс Миргородського КЖЕУ. Дане рішення не виконане.

Рішенням Миргородської міської ради від 11 жовтня 2013 року № 13 вирішено прийняти з державної у комунальну власність територіальної громади міста Миргорода квартиру АДРЕСА_4 ; свідоцтво на право власності видане на підставі рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 28 грудня 2005 року

№ 776 вважати таким, що втратило чинність. Дане рішення не виконане.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу свої позовних вимог посилалась на те, що вона разом зі своєю сім`єю вселилась у квартиру АДРЕСА_4 а також просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на спірну квартиру.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За загальним правилом, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: 1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; 2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; 3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння),

а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення,

і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що набуття у власність житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду відбувається за нормами житлового законодавства, тобто, на ці правовідносини не поширюються норми статті 344 ЦК України, та врахувавши, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що ордер на житлову площу в гуртожитку позивачу було видано уже після видачі свідоцтва про право власності на квартиру та після державної реєстрації права власності на нерухоме

майно - квартиру, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4 є власністю держави в особі Верховної Ради України, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28 грудня 2005 року, яке видане Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області. Отже, спірна квартира є об`єктом державної власності.

02 лютого 2006 року ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю отримала ордер на спірну квартиру, який виданий Миргородським ПТУ № 44 на жилу площу у гуртожитку, хоча на час його видачі спірна квартира вже була зареєстрована як державна власність.

Відповідно до положень Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР

від 03 червня 1986 року № 208 (у редакції, чинній на момент видачі ордеру) жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Згідно з пунктом 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 11 грудня 1984 року № 470

(у редакції, чинній на момент видачі ордеру) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Законність видачі вказаного ордеру та його дійсність не є предметом позову.

Таким чином, ОСОБА_1 , отримавши ордер на спірну квартиру, отримала право вселення до квартири, яка є об`єктом нерухомості державного житлового фонду, про що позивачу було відомо на час вселення у квартиру і до цього часу їй відомий статус даної квартири.

Також суди встановили, що рішення Миргородської міської ради Полтавської області від 11 жовтня 2013 року № 13 про прийняття з державної у комунальну власність територіальної громади міста спірної квартири, визнання таким, що втратило чинність свідоцтва на право власності від 28 грудня 2005 року на спірну квартиру, передачу спірної квартири на баланс Миргородського КЖЕУ не виконане, тобто на час вирішення даного спору спірна квартира є об`єктом державної форми власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованим.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області

від 03 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк