ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5754/20 Справа № 202/1380/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, яку обґрунтовувала тим, що з 2011 року по 2015 рік проживала однією родиною без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , втім починаючи з 2014 року у неї та ОСОБА_3 стали виникати різні погляди на сімейне життя, різні інтереси, що стало призводити до постійних сварок, які супроводжувались домашнім насильством зі сторони ОСОБА_3 , який наносив їй тілесні ушкодження та чинив не тільки фізичний, але й значний психологічний тиск на неї.

Вказувала, що через виниклу ситуацію з 2015 року вони перестали проживати однією родиною та вести спільний побут, однак ОСОБА_3 це не влаштовувало, він продовжував з`являтися за адресою її проживання, провокував конфлікти, принижував, ображав, залякував, здійснював дії щодо пошкодження майна.

Зазначала, що з кінця 2018 року дії ОСОБА_3 стали більш активними, він веде себе дуже агресивно, неадекватно, переслідує її, через що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів та знімала побої. Свої протиправні дії проти неї він чинить у присутності її малолітнього сина.

Посилаючись на те, що боїться того, що їй та її дитині загрожує продовження домашнього насильства, інші заходи запобігання насильству з боку ОСОБА_3 не діють, а тому просила суд видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 строком на шість місяців у вигляді тимчасового обмеження прав особи, а саме: заборони ОСОБА_3 наближатись на відстань менш ніж 200 (двісті) метрів до житлового будинку АДРЕСА_1 і є місцем її постійного проживання; заборони ОСОБА_3 наближатись до місця її роботи, що знаходиться в АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_3 наближатись до малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2014 року народження, на відстань менш ніж 200 (двісті) метрів до нього, незалежно від місця його перебування. Про видачу обмежувального припису проінформувати Індустріальний ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області, Індустріальну районну у м.Дніпрі раду.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2020 року заява ОСОБА_2 задоволена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, наголошує на тому, що проживав однією родиною з заявницею, вони мали гарні стосунки, від спільного проживання вони мають малолітнього сина, з яким він має намір бачитись. Він не проживає з нею, а тому на виниклі між ними правовідносини не можуть бути врегульовані Законом України Про запобігання та протидію домашньому насильству. Його не притягували до адміністративної чи кримінальної відповідальності, а тому доводи заявниці, на його думку, є недоведеними та цілком надуманими.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника та заінтересованих осіб.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що на протязі 2019 року заявник ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу насильницьких дій з боку ОСОБА_3 .

Так, 18 січня 2019 року, 20 січня 2019 року, 21 січня 2019 року, 25 січня 2019 року, 19 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 02 червня 2019 року ОСОБА_2 до Індустріального ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області було подано заяви щодо вжиття заходів до колишнього співмешканця ОСОБА_3 , який вчинив протиправні дії відносно неї.

Згідно з висновками, складеними дільничним офіцером поліції Індустріального ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області, від 19 та 21 лютого 2019 року ознак кримінального правопорушення за даними фактами не встановлено та у разі з`ясування місця мешкання ОСОБА_3 з ним буде проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушення чинного законодавства та складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Відповідно до висновку спеціаліста судовомедичного експерта №292 від 23 січня 2020 року та висновку спеціаліста судовомедичного експерта №1772 від 03 червня 2019 року в результаті судово-медичного обстеження у ОСОБА_2 виявлені легкі тілесні ушкодження.

В описові частині висновків зазначено, що ОСОБА_2 зверталась до експертів з поясненнями щодо вчинення насильницьких дій відносно неї ОСОБА_3 .

Заявником ОСОБА_2 надано відеозаписи, які досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції, та з яких вбачається, що ОСОБА_3 , без згоди ОСОБА_2 , здійснює її переслідування.

ОСОБА_3 був наданий висновок спеціаліста судовомедичного експерта №1308 від 02 травня 2019 року, який не спростовує доводи заявника, а свідчить про наявність конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з доведення факту, що ОСОБА_3 чинить психологічне насильство щодо ОСОБА_2 , принижує і переслідує її, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до ОСОБА_3 вважав необхідним застосувати обмежувальний припис

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку.

Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок.

При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

У той же час згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1)терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2)обмежувальний припис стосовно кривдника; 3)взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4)направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №753/23624/18).

Обставини справи, надані суду докази та покази свідків у даній справі, свідчать про наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки доводи заявника про вчинення по відношенню до неї психологічного та фізичного насильства з боку заінтересованої особи є доведеними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що він не спричиняв заявниці тілесних ушкоджень, що підтверджується відсутністю відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, та відсутністю факту притягнення його до кримінальної відповідальності, не свідчать про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Посилання апеляційної скарги на те, що до нього не може бути застосовано норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки він та заявниця не проживають разом та не є сім`єю, відхиляються, оскільки згідно з вимогами даного закону сфера його застосування розповсюджується на осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою.

Посилання апеляційної скарга на те, що всі дії заявниці направлені на позбавлення його можливості спілкування з їхнім спільним сином, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16 грудня 2014 року, батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 (а.с.20).

Крім того, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що звернувся з позовом про встановлення батьківства, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі задоволення його позовних вимог та встановлення факту його батьківства по відношенню до сина заявниці, він зможе звернутися до органу опіки з метою встановлення йому графіку спілкування з сином.

Посилання на те, що мати заявниці зіпсувала їх стосунки та підбурює її до уникнення спілкування з ним до уваги не приймаються.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а тому не має підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.