Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 344/1044/16-ц

провадження № 61-21248 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б .І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Небилович Андрій Миколайович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Івано-Франківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - Небиловича Андрія Миколайовича , на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської

області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими,

що втратили право користування житловим приміщенням та зняття

з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що вона є наймачем квартири

АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем та її матір`ю, ОСОБА_3 є її батьком та членом сім`ї наймача, ОСОБА_4 є її братом та членом сім`ї наймача. Протягом тривалого часу відповідачі без поважних причин не проживають за вказаною адресою, не несуть витрати з утримання житла, не сплачують комунальні послуги.

З урахуванням наведеного, на підставі статей 71, 72, 168 ЖК Української РСР ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1

та зняти їх з реєстраційного обліку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи,

яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Івано-Франківську міську раду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 липня 2016 рокуу складі судді Бабій О. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 183,73 грн судового збору з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі без поважних причин не проживають у квартирі

АДРЕСА_1 , не несуть витрати з утримання житла,

що підтверджується поясненнями сторін, показаннями свідків, конвертами, які повертаються за закінченням терміну зберігання, а тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

При цьому рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації є передчасним. З такою вимогою позивач вправі звертатись до суду у разі відмови органом реєстрації місця проживання у знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 27 липня 2016 року залишено без задоволення.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 січня

2018 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2016 року, зупинено дію зазначеного судового рішення та відкрито апеляційне провадження.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 27 липня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 606,00 грн витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не навела доказів відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні та непроживання у ньому більше шести місяців без поважних причин, що є обов`язковою умовою для визнання їх такими, що втратили право

на житло відповідно до вимог статті 71 ЖК Української РСР.

Також апеляційним судом встановлено, що справа в суді першої інстанції розглядалась без участі відповідачів, які були позбавлені права у суді подати відповідні пояснення та заперечення по суті позовних вимог. Крім того, у позові зазначено адресу відповідачів, якою є спірна квартира, а не фактичне місце їх перебування, що унеможливило належне їх повідомлення про час і місце розгляду справи.

Разом з тим, згідно з відомостями з управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради ОСОБА_2 . знята з місця реєстрації 23 червня 2016 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення по суті спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2018 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Небилович А. М., подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову апеляційного суду, заочне рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 344/1044/16-ц із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи

між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно оцінив докази, взагалі не надав їм належної правової оцінки, внаслідок чого неправильно встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Вказує, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше десяти років, що підтверджується належними доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та іншими письмовими доказами, обґрунтувавши своє судове рішення виключно на поясненнях заінтересованої особи - самої ОСОБА_2 .

При цьому суд апеляційної інстанції безпідставно вийшов за межі розгляду справи (частини перша та четверта статті 367 ЦПК України), оскільки ухвалив судове рішення щодо учасників справи, які апеляційні скарги не подавали.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру № 145 на житлову площу в гуртожитку, який було видано ОСОБА_3 , позивач та відповідачі вселились у квартиру

АДРЕСА_1

(а. с. 6).

Згідно із довідки від 26 жовтня 2015 року № 02-02/2834 про склад сім`ї

у спірній квартирі, окрім ОСОБА_1 та інших членів її сім`ї, також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Факт реєстрації відповідачів у даній квартирі підтверджується також довідками Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області.

Квартира АДРЕСА_1 перебуває

у комунальній власності м. Івано-Франківська, власником є Івано-Франківська міська рада.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності

цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та її представника - адвоката

Небиловича А. М., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду у повній мірі

не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений

із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні

з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем

або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду

з постійного місця проживання за умовами і характером роботи

або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи

або навчання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою,

що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Позивач та відповідачі вселились у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 145

на житлову площу в гуртожитку, який було видано ОСОБА_3

Власником квартири є Івано-Франківська міська рада.

Як вбачається із довідки про склад сім`ї від 26 жовтня 2015 року

№ 02-02/2834, виданій комунальним підприємством «Єдиний розрахунковий центр», у спірній квартирі, окрім позивача та інших членів її сім`ї, також зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Факт реєстрації відповідачів у даній квартирі підтверджується також довідками управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною п`ятою статті 12 ЦПК України закріплено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги

і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив з того, що у суді першої інстанції справа розглядалася без участі відповідачів, які були позбавлені права подати власні пояснення

та заперечення по суті позовних вимог.

Колегія суддів звертає також увагу, що суд першої інстанції визнав

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими,

що втратили право на користування житловою площею у квартирі

АДРЕСА_1 .

Однак, апеляційну скаргу на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 липня 2016 року було подано

лише ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах, повноважень на представництво інтересів інших відповідачів вона не мала.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чи їхні представники апеляційні скарги не подавали.

З урахуванням наведеного, вірними є доводи касаційної скарги про те,

що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень та скасував рішення суду першої інстанції у тій частині, яка не оскаржувалася, і щодо прав відповідачів, які не подавали апеляційні скарги.

Посилання апеляційного суду на положення частини четвертої статті 367 ЦПК України про підстави виходу за межі доводів і вимог апеляційної скарги є помилковими, оскільки ця норма права стосується виходу за межі доводів і вимог апеляційної скарги лише в інтересах особи, яка подала апеляційну скаргу. Інакше, порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства. Адже у такому разі порушуються права осіб, які не подавали апеляційну скаргу, і не вимагали скасування рішення суду, напевне погодившись з ним.

Крім того, апеляційним судом враховано доводи ОСОБА_2 щодо місця проживання та роботи відповідачів, а також її бажання користуватися спірним житлом, у чому вчиняються перешкоди з боку позивача.

Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються виключно на усних поясненнях ОСОБА_2 , яка належних доказів на підтвердження власних доводів суду не надала, що є порушенням вимог статті 382 ЦПК України щодо змісту постанови суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказує також на те, що позивачем не надано доказів відсутності відповідачів

у спірному житловому приміщенні та непроживання у ньому більше шести місяців без поважних причин.

Однак, у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційний суд

не надав оцінку показанням свідків, іншим доказам, наданим суду першої інстанції, хоча вказані докази були досліджені судом першої інстанції.

Крім того, заслуговують на уваги доводи касаційної скарги про те,

що ОСОБА_2 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції

не заперечувала факт своєї відсутності за місцем реєстрації протягом тривалого проміжку часу, так як проживала за іншою адресою, а саме:

АДРЕСА_2 . Також ОСОБА_2 підтвердила, що не проживала у спірній квартирі, оскільки перебувала на заробітках за кордоном, але апеляційний суд не перевірив, чи здійснила відповідачка у такому разі дії щодо зберігання місця реєстрації місцем проживання.

Причини неповажності проживання ОСОБА_2 за іншою адресою апеляційним судом не спростовано.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому справа передається на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази;

суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Небиловича Андрія Миколайовича, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого

2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк