Ухвала

26 травня 2020 року

м. Київ

справа № 286/2764/18

провадження №61-5850ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Барановського Ігоря Івановича на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Встановивши, що заявником не надано достовірних та переконливих доказів на підтвердження того, що самочинні прибудови, здійснені відповідачами, впливають або явно порушують її право на безпечне користування власною частиною будинку, або є підставою руйнації частини будинку, з врахуванням того, що питання щодо можливості проведення перебудови спірного об`єкта та наявності технічної можливості виконання такої перебудови відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, може бути порушене позивачем лише у разі доведеності факту порушення самочинною забудовою належних йому прав власника, суди дійшли висновку, що позивачем не доведено порушення своїх прав спірним самочинним будівництвом.

У березні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Барановського І. І. на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги щодо зазначення підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, надання документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У травні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшли матеріали на виконання вимог ухвали від 14 квітня 2020 року, з яких вбачається, що недоліки касаційної скарги заявником усунуто в повному обсязі.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Барановський І. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанцій не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17, провадження № 61-13354св18, від 04 вересня 2019 року у справі № 826/13852/17, провадження № К/9901/59758/18 та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/4-ц, номер якої помилково зазначено заявником як 705/6017/14-ц, що призвело до неправильного висновку щодо відсутності у діях відповідача щодо спорудження самочинної споруди порушення прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження у справі, якщо її подано на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За змістом частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва належить органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України.)

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 391 цього Кодексу, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є створення позивачеві, як власнику, перешкод щодо користування своїм майном зі сторони відповідача.

Вказана вище правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 573/595/17, провадження № 61?33673св18, була використана судом апеляційної інстанції при ухвалені оскаржуваної постанови.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між здійсненням самочинного будівництва та руйнуванням житлового будинку, в якому знаходиться житло позивача, а тому констатував недоведеність позивачем порушення його прав відповідачами на безпечне користування власною частиною будинку.

Щодо посилання заявника у касаційній скарзі щодо неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України, слід зазначити наступне.

Надавши оцінку зазначеним підставам касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що обставини, встановлені у вказаних справах, не є тотожними встановленим у цій справи з огляду на те, що у справі № 826/13852/17 предметом спору є скасування рішення про скасування Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, що вирішується в порядку адміністративного судочинства, у справі № 705/6917/14-ц за позовом, поданим з метою встановлення права власності на земельну ділянку, предметом спору є встановлення порядку користування земельною ділянкою, а тому питання про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою не вирішувалося, на відміну від справи, що розглядається, де порушення прав позивача не встановлено, у справі № 263/68/17 спір стосується скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, підставою для відмови у наданні якого стала відсутність правовстановлюючих документів на самочинну будову, яка розташована на спірній ділянці.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає, що аргументи заявника щодо неврахування висновку Верховного Суду є безпідставними, оскільки апеляційний суд під час розгляду справи використав правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 573/595/17, провадження № 61-33673св18.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Барановського І. І.на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд виклав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Барановського Ігоря Івановича на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Білоконь