Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 295/543/18

провадження № 61-3394св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2018 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (далі ? УВДФСС України у Житомирській області) про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи та документообігу УВДФСС України у Житомирській області на підставі трудового договору від 01 серпня 2017 року № 74-к.

Відповідач 19 грудня 2017 року повідомив її про те, що згідно з наказом УВДФСС України у Житомирській області від 24 жовтня 2017 року № 90-ос посада, яку вона обіймає, скорочується, вакантні посади відповідно до її фаху відсутні, у зв`язку із чим вона підлягає звільненню на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року.

Наказом від 21 грудня 2017 року № 455-к вона звільнена з посади головного спеціаліста відділу організаційної роботи та документообігу у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки вона не була попереджена про звільнення за два місяці, як того вимагає частина перша статті 49-2 КЗпП України та їй не були запропоновані вакантні посади відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Роботодавець також не перевірив, чи має вона переважне право на залишення на роботі, як того вимагає частина третя статті 49-2 КЗпП України. Наказ про звільнення підписаний неповноважною особою, оскільки керівником в той час був Павленко А. А. , а наказ підписаний виконуючим обов`язки начальника Прокопчуком В. В.

Просила визнати незаконним і скасувати наказ від 21 грудня 2017 року № 455-к та поновити її на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи та документообігу УВДФСС України у Житомирській області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням 01 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2018 рокупро виправлення описки, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, позов задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу організаційної роботи та документообігу УВДФСС України у Житомирській області з 21 грудня 2017 року на 19 лютого 2018 року. Стягнуто з УВДФСС України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 січня по 19 лютого 2018 року в розмірі 17 292,74 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача 3 876,40 грн витрат на правничу допомогу.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що Управління як роботодавець виконало вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки роботи за відповідною професією чи спеціальністю для ОСОБА_1 не було (вакантні посади відсутні), про що ОСОБА_1 було повідомлено. Інформація про заплановане масове вивільнення працівників була подана територіальному органу Державної служби зайнятості 27 жовтня 2017 року. Проте, оскільки позивач про наступне звільнення персонально була повідомлена пізніше ніж за два місяці, що потягло зміну дати звільнення з 29 грудня 2017 року на 19 лютого 2018 року.Крім того, відсутні підстави для ОСОБА_1 на залишення на роботі, оскільки питання щодо наявності переваженого права працівників у залишенні на роботі виникає у випадку скорочення однакових посад, а посада, яку займала позивач була єдиною у штатному розкладі, який діяв у 2017 році і відсутня у штатному розкладі, чинному з 01 січня 2018 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 295/543/18, витребувано її з Богунського районного суду м. Житомира та зупинено дію рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів є необґрунтованими та ухвалені при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи, в тому числі, що відповідачем не виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця запропонувати усі вакантні посади, які були наявні на підприємстві. Крім того, судами не застосовано правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року № 61-15228св18 у справі № 487/2198/17.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2020 року УВДФСС України у Житомирській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначало, що УВДФСС України у Житомирській області виконало вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки роботи за відповідною професією чи спеціалізацією для позивача не було, про що позивача було повідомлено. Інформація про заплановане масове вивільнення працівників була подана територіальному органу Державної служби зайнятості 27 жовтня 2017 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що наказом від 21 грудня 2017 року № 455-к ОСОБА_1 , головний спеціаліст відділу організаційної роботи та документообігу УВДФСС України у Житомирській області, звільнена з посади 29 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач про своє звільнення була попереджена листом № 10-1200, який одержала 19 грудня 2017 року.

Отже, позивач була попереджена про наступне звільнення менше ніж за два місяці (попередження - 19 грудня 2017 року, звільнення - 29 грудня 2017 року).

Із штатних розписів вбачається, що відділ організаційної роботи та документообігу налічував п`ять посад головного спеціаліста, на одній із яких працювала позивач. Із 01 січня 2018 року такого відділу не було (відділ ліквідований, а посада, яку обіймала позивач, скорочена).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, по`вязані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачу при звільненні не було запропоновано вакантні посади та не вирішено питання її переважного права на залишенні на роботі, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки на момент скорочення посади позивача були відсутні вільні посади на підприємстві, які б могли бути запропоновані позивачу, що підтверджується матеріалами справи. При цьому роботодавець виконує свій обов`язок по працевлаштуванню працівників при їх вивільненні або пропонуючи вільні посади на цьому ж підприємстві, при їх наявності, або шляхом повідомлення державну службу зайнятості.

Доводи касаційної скарги, що судами не застосовано правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року № 61-15228св18 у справі № 487/2198/17, є необґрунтованими та не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у згаданій справі суди встановили, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, а тому відповідачем не виконано обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, у справі, що є предметом судового розгляду суди встановили, що із моменту отримання позивачем попередження та до дня її звільнення на підприємстві не було вільних посад за відповідною професією чи спеціальністю позивача.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку факту наявності у підприємства із 02 січня по 28 лютого 2018 року вакантної посади страхового експерта з охорони праці Андрушівського відділення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що освіта та кваліфікація позивача позбавляла можливості відповідача запропонувати їй вказану вакансію.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено у мотивувальній частині ухваленого ним рішення.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення ? без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо поновлення виконання (дії) рішення суду

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 12 березня 2020 року зупинено дію рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська