ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м.Суми

Справа №591/5118/14-ц

Номер провадження 22-ц/816/478/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Мальованої-Когер В.В. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 22 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що у 2012 році між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 . Оскільки власники належним чином не оформили правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно, сторони домовилися здійснити його відчуження за письмовими розписками, а після належного оформлення власниками правовстановлюючих документів, здійснити нотаріальне оформлення договорів купівлі-продажу. Позивач попередньо сплатив ОСОБА_4 7 500 дол. США із обумовлених 10 000 дол. США за належні їй 4/5 частки у зазначеному вище домоволодінні, та 1 000 дол. США ОСОБА_3 за належну їй 1/5 частку в цьому домоволодінні. На підтвердження реальності намірів щодо продажу належного їм нерухомого майна, його власники передали йому ключі від будинку та дозволили розпочати будівельні роботи, у зв`язку з чим він розпочав влаштування фундаменту під будівництво нового будинку, оскільки будинок, що належав попереднім власникам перебував у незадовільному стані і був непридатний для проживання. Навесні 2013 року він дізнався, що ОСОБА_2 має намір продати будинок іншій особі на більш вигідних умовах, однак раніше отримані за розписками грошові кошти повернути відмовилась. Такими діями ОСОБА_2 йому було завдано моральних страждань, оскільки з метою придбання будинку він змушений був продати своє майно. Відмова ОСОБА_2 від укладення договору купівлі-продажу та неповернення грошей призвела до сварок у родині, що стало причиною розірвання його шлюбу з дружиною.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з ОСОБА_2 7 500 дол. США боргу, 1081,85 дол. США в якості 3% річних та 30 000 грн моральної шкоди.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 12 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7500 доларів США, що складає 183 825 грн за курсом НБУ на день винесення судового рішення, 1081,85 доларів США відсотків річних, що складає 26 516,14 грн за курсом НБУ на день винесення судового рішення та 2000 грн заподіяної моральної шкоди.

В іншій частині відмовив за необґрунтованістю.

Вказане рішення суду відповідач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим з огляду на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позовна заява сформульована таким чином, що взагалі не містить способу захисту та предмету позову. А тому, на думку відповідача, місцевий суд вийшов за межі позовних вимог та застосував інший спосіб захисту, ніж той, що зазначений в позові. Тобто суд в оскаржуваному рішенні виклав зовсім інші підстави та обґрунтування позовних вимог, що є порушення норм процесуального права.

Вважає помилковим висновок суду, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникають з поняття попереднього договору, яке врегульовано ст. 635 ЦК України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та обставин, встановлених судом першої інстанції, між сторонами була лише усна домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу, а будь-яких договорів у письмовій формі ними не укладалося, і цей факт визнали обидві сторони в справі.

Відповідач наголошує на тому, що були відсутні підстави для застосування судом норм ст. 625 ЦК України, оскільки судом не було встановлено, чи існувало між сторонами взагалі якесь зобов`язання і яке саме.

Безпідставним вважає задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з огляду на визначення судом першої інстанції правовідносин сторін як договірних, в той час як можливість відшкодування моральної шкоди у договірних правовідносинах чинним ЦК України не передбачено.

На думку відповідача, місцевий суд порушив норми процесуального права, оскільки прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог від 13 травня 2019 року на тій стадії процесу, на якій суд позбавлений права взагалі її розглядати.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано положення ст.ст. 570 та 571 ЦК України, так як передані позивачем грошові кошти є завдатком і поверненню не підлягають, оскільки він відмовився від купівлі будинку, в наступному зруйнував його, що слід розцінювати як порушення зобов`язання.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що подана апеляційна скарга за своїм змістом є безпідставною та такою, що суперечить положенням чинного матеріального та процесуального права, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою. Клопотання відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки нею не надано належних доказів про неможливість бути присутньою в судовому засіданні за станом здоров`я 28 травня 2020 року. Справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 10 лютого 2020 року та її розгляд неодноразово відкладався за клопотанням відповідачки. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення коштів у розмірі 7500 дол. США з ОСОБА_2 за попереднім договором купівлі-продажу домоволодіння підлягають задоволенню, виходячи з положень ст.ст. 635, 678 та 1212 ЦК України. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та відшкодування на користь позивача моральної шкоди, завданої йому внаслідок неповернення коштів.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належить 4/5 частки житлового будинку з надвірними, господарчими та побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 139 т. 1). Інша 1/5 частка будинку належить третій особі по справі ОСОБА_3 (а. с. 140 т. 1).

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 20 квітня 2012 року визнав за ОСОБА_2 право власності на 4/5 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 138, т. 1).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у 2012 році була досягнута домовленість про продаж належних їм будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим в період з 07 червня 2012 року по 05 вересня 2012 року ОСОБА_2 отримала від позивача кошти в рахунок оплати вартості належної їй частки будинку на загальну суму 7500 дол. США, що підтверджується відповідними розписками: від 07 червня 2012 року - на суму 4900 дол. США, від 21 червня 2012 року 100 дол. США, від 16 липня 2012 року 1000 дол. США, від 09 серпня 2012 року 1000 дол. США, від 05 вересня 2012 року 500 дол. США (а. с. 6-10, т. 1).

Третя особа ОСОБА_3 отримала від позивача 1000 дол. США в рахунок оплати вартості 1/5 частки спільного з ОСОБА_2 будинку.

Факт отримання вказаних коштів відповідач не спростовує.

ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 ключі від будинку та дозволила використовувати будинок та земельну ділянку як майбутньому власнику. Проте, в подальшому відмовилася укладати договір купівлі-продажу, про що свідчать також і оголошення з газет про продаж вказаного житлового будинку та земельної ділянки (а. с. 11-15). Крім того, в березні 2015 року ОСОБА_2 взагалі звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 з вимогами, в тому числі, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої руйнуванням будинку, в задоволенні яких Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 06 травня 2016 року відмовив.

Вказані обставини встановлені постановою Сумського апеляційного суду від 20 березня 2019 року в даній справі (а. с 144-146, т. 5).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч.1, ч. 3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на всі випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення отриманих ОСОБА_2 коштів, проте помилково вважав, що правовідносини, які склалися між сторонами регулюються ст. 635 ЦК України, оскільки в належній формі попередній договір між сторонами не укладався. Як вже зазначалося за обставинами справи між сторонами відбулася домовленість про продаж належних відповідачу будинку та земельної ділянки.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України, на яку також посилається ОСОБА_1 в обґрунтування свого позову, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами у справі укладено не було, відтак отримані ОСОБА_2 , в рахунок оплати вартості належного їй нерухомого майна, від ОСОБА_1 кошти на загальну суму 7500 дол. США у відповідності до ч. 2 ст. 570, ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу.

Так як правова природа отриманих відповідачем грошових коштів, визначена законом, тому посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що отримані нею кошти є завдатком, про що зазначено у розписках, правового значення не має.

Стосовно доводів ОСОБА_2 , що місцевий суд вказав інші підстави позову, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх врегульовані ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 погодилась з цим висновком та зробила також свій правовий висновок про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Як вже зазначалося вище, між сторонами у справі була досягнута домовленість стосовно продажу належного відповідачу будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач передав ОСОБА_2 кошти на загальну суму 7500 дол. США.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернула отримані від позивача гроші.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом 15 липня 2014 року, ОСОБА_2 повинна була виконати свій обов`язок з повернення отриманих коштів до 22 липня 2014 року включно, відтак з 23 липня 2014 року вказане грошове зобов`язання вважається простроченим, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання 7500 дол. США за період, заявлений позивачем, з 23 липня 2014 року по 13 травня 2019 року в сумі 1081, 95 дол. США.

В той же час колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Діючим законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку порушення грошового зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги, що місцевий суд порушив норми процесуального права, оскільки прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог від 13 травня 2019 року на тій стадії процесу, на якій суд позбавлений права її розглядати, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 13 вересня 2017 року скасував ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2016 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 , а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду (а. с. 87-90, т. 4).

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 подав до Зарічного районного суд заяву про уточнення позовних вимог (а. с. 204-210, т. 4).

Верховний Суд постановою від 14 листопада 2018 року скасував рішення Апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року в даній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та направив справу на новий розгляд до апеляційного суду (а. с. 49-54, т. 5).

Сумський апеляційний суд постановою від 20 березня 2019 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишив без змін (а. с. 144-146, т. 5).

26 березня 2019 року справа повернулася до Зарічного районного суду м. Суми.

14 травня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог (а. с. 167-175, т. 5), тобто до початку розгляду справи по суті відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Отже порушень норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Виходячи з вище зазначеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, а в частині стягнення коштів в сумі 7500 дол. США рішення підлягає зміні щодо мотивів задоволення даних вимог із зазначенням, що в цій частині позов підлягає задоволенню з підстав, викладених в даній постанові.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року в даній справіскасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року змінити в частині мотивів задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7500 доларів США.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2020 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик