АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року

м. Чернівці

справа № 725/4462/19

провадження 822/374/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Одинака О.О., Височанської Н.К.

секретар Чубрей І.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 січня 2020 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права на приватне життя та стягнення моральної шкоди.

У позові зазначала, що вона разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1

Будинок АДРЕСА_2 є одноповерховим і складається із 3 квартир, кожна з яких має окремий вхід із подвір`я.

ОСОБА_2 , яка є відповідачем по справі, проживає по АДРЕСА_3 , розмістила дві камери відеоспостереження на своїй квартирі.

На її думку вказані камери відеоспостереження направлені у двір, який перебуває у спільному користуванні, а не на вхідні двері позивача.

Вказує на те, що згоди на встановлення камер вона не надавала, внаслідок неправомірних дій відповідача порушуються її права та права малолітньої доньки на приватне та сімейне життя.

Вважає, що вказаними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що відповідач ОСОБА_2 свідомо порушує її право на приватне життя, що викликає у неї хвилювання. Розмір моральної шкоди в сумі 80 000 гривень визначена із розрахунку того, що її буде достатньо для лікування разом із донькою в санаторії, оскільки в неї виникли болі в серці, безсоння, а заспокійливі ліки не дають належного ефекту.

На підставі наведеного, просила суд захистити її право та право малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на приватне життя, шляхом демонтажу ОСОБА_4 двох камер відеоспостереження, які встановлені над вхідними дверима квартири АДРЕСА_4 , а також на зворотній частині тамбуру вказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 80 000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 січня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права на приватне життя та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в втручання ОСОБА_2 в приватне життя ОСОБА_1 та її доньки та не доведено прояву неповаги такими діями до її приватного життя. Також позивачем не надано доказів заподіяння їй відповідачем моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що апелянт, як свідок, підтвердила ту обставину, що їй та доньці апелянта неправомірними діями відповідача заподіяно моральну шкоду.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 . ( а. с. 6).

Вказана квартира належить позивачу на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2010 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 41131397 від 23 липня 2015 року

Згідно з довідкою ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 30 листопада 2017 року, відповідач є власником квартири та проживає по АДРЕСА_3 .

Згідно з поданими до суду доказами, відповідач на своїй квартирі встановила дві камери відеоспостереження: одна над вхідними дверима квартири, а інша - на стіні тамбура. ( а.с. 18-19).

Згідно з наданими відповідачем записами із камер, вони фіксують зображення вхідних дверей до її квартири та вікна. ( а.с. 49-50).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів втручання ОСОБА_2 в приватне життя ОСОБА_1 та її доньки. Також позивачем не надано доказів заподіяння їй моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Як зазначено в ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Однак, відеоспостереження в громадських місцях дозволяється, оскільки це кореспондується зі ст. 307 ЦК України. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці (в громадських місцях), на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Отже, громадське місце - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (ЗУ "Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу па здоров`я від 22.09.2005 № 2899-І//.).

Як вбачається з матеріалів справи частина будівлі та двору на якому ведеться відеоспостереження відповідачем не є приватною власністю ОСОБА_1 , а отже, ОСОБА_2 не повинна була просити дозволу на встановлення камер відеоспостереження у позивача. Також слід зазначити, що відеоспостереження, в першу чергу, проводиться відкрито, тобто позивач може вільно дізнатися про факт її знімання на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В іншому випадку - це порушення норм чинного законодавства України.

Згідно ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що розміщені відповідачем камери відеоспостереження порушують право на приватне життя позивача та її доньки. Також позивачем не надано доказів того, що в поле фіксації камер відеоспостереження потрапила вона або її донька, чи зображення входу до її помешкання.

Апеляційний суд вважає, що встановлення відповідачем камер відеоспостереження є її правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення відповідачем камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечить моральним засадам суспільства.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено порушення відповідачем, яка встановила камери відеоспостереження, права позивача на повагу до її приватного і сімейного життя, втручання в її особисте життя, шляхом запису камер відеоспостереження, на які вона посилається в обгрунтування позову.

Помилковими є твердження апелянта про втручання відповідача в особисте життя позивача та її доньки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України).

Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012р.№2- рп/2012 випливає, що інформація про особисте життя особи - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Як вбачається з матеріалів справи відеоспостереження саме за позивачем не здійснювалось, а було встановлено для безпеки власності відповідача, але ні в якому разі не фіксації особистого життя позивача та її доньки. Камери відеоспостереження були встановлені над вхідними дверима квартири позивача та стіні тамбура, з метою захисту цивільного права від порушень і протиправних посягань. В ході розгляду справи судом не встановлено, в чому полягає порушення права позивача.

Суду не надано доказів в обгрунтування наявності для позивача обставин, які б свідчили про порушення відповідачем її права на повагу до особистого життя і засвідчували настання у зв`язку з цим шкідливих наслідків у її приватному житті.

Отже, твердження апелянта про втручання відповідача в особисте життя позивача та її доньки, шляхом здійснення відеоспостереження, яке було встановлено на квартирі відповідача є помилковим .

Апеляційний суд не погоджується з доводами апелянта про те, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода.

Згідно із ч. 1 ст.1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, якою керувався суд першої інстанції, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому, кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між встановленням відповідачем камер відеоспостереження і погіршенням у зв`язку з цим здоров`я позивача, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, відмовивши в задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 15 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 22 травня 2020 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді : О.О. Одинак

Н.К. Височанська