РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/1272/19

Провадження № 22-ц/4815/652/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Ралець Р.В.

Рішення ухвалене в м. Дубно Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначено

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом звільнення від особистої присутності, шляхом звільнення від особистих речей та влаштування вільного доступу,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним позивачці на праві приватної власності майном - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного доступу до вказаної квартири, звільнення від особистої присутності, звільнення від особистих речей.

Позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2017. Від вказаного шлюбу мають двох дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі, а саме, 03 грудня 2002 року, ними було укладено нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, вони є співвласниками вказаної квартири в рівних долях. Вона зареєстрована у встановленому законом порядку у спірній квартирі. Проте, відповідач поміняв замки від вхідних дверей квартири і не пускає її та дітей у квартиру. Вона неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку, щодо звільнення ним 1/2 частини квартири та надання їй можливості користуватись нею та проживати у ній. Проте всі її звернення та прохання були проігноровані відповідачем. В усній формі він сказав, що вказана квартира є його приватною власністю і вона не має жодного права користуватись нею та проживати у ній. Отже, вона позбавлена права та можливості користуватися і розпоряджатися своїм майном - 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом звільнення від особистої присутності, шляхом звільнення від особистих речей та влаштування вільного доступу задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що суд першої інстанції у рішенні не навів жодних доказів, на яких ґрунтуються його висновки, зокрема, доказів того, що позивачка позбавлена права та можливості користуватися та розпоряджатися квартирою. Встановлення вище зазначених обставин має суттєве значення для правильного вирішення цього спору.

Вказує, що квартира АДРЕСА_1 належить йому та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, чого не було враховано судом першої інстанції.

Вважає, що ОСОБА_3 до своєї позовної заяви не надала належних та допустимих доказів, що підтверджують заміну відповідачем замків від вхідних дверей квартири; що її та дітей він не пускає у квартиру; що вона зверталася до нього щодо звільнення Ѕ частини квартири і надання їй можливості користуватися квартирою та проживати у ній.

Також вказує, що позов був задоволений частково і не дивлячись на це, з нього стягнуто на користь позивачки судовий збір в розмірі 768 грн.40 коп., тобто повну суму сплаченого судового збору.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві поданому на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначає, що у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказав у чому саме полягає: неповнота і неправильність установлення обставин, які мають значення для справи; необґрунтована відмови у прийнятті доказів; неправильне дослідження чи оцінка доказів; не подання доказів з поважних причин; неправильне визначення до встановлених судом обставин справи; нових обставин, що підлягають встановленню; доказів, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції; заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Також зазначає, що в судовому засіданні відповідач особисто визнав той факт, що він змінив замки від вхідних дверей квартири та не впускає позивачку і дітей у квартиру.

Зазначає, що 19 червня 2018 року позивачка зверталась із повідомленням на 102 про те, що у кв. АДРЕСА_2 , за її відсутності змінений дверний замок.

Крім того, вказує, що оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу, то вона має право користуватись нею спільно із відповідачем. Відповідач не надав суду доказів домовленості між ними щодо порядку користування спірною квартирою.

З огляду на наведене просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Мельник Т.В. в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 в поданому відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, а справу розглянути за її відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, позивачка не втратила право власності на вказану квартиру, однак позбавлена права та можливості нею користуватися та розпоряджатися, її право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, щорішенням Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2017 між ОСОБА_3 до ОСОБА_1 розірвано шлюб, у якому вони перебували з 10.10.1998 (а.с.9).

03 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої Дубенської держнотконтори Тимощук Л. Л., нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 36.1 кв. м., в АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно з довідки № 48 від 30.01.2018, виданої КП «Архітектор» Дубенської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 03.12.2002 за р№3804 Першою Дубенською ДНК (а.с.11).

З довідки про склад сім`ї № 3080 від 20.06.2018, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , а також їх діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.8).

Вирішуючи спір, місцевий суд вірно посилався на норми ст.30 та ст.47 Конституції України, а також на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, за якими кожному гарантується недоторканність житла; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Правильно місцевий суд посилався і на ст. 22 КпШС України, оскільки вона була чинна на час набуття спірної кв. АДРЕСА_1 у власність, за якою ця квартира є спільною сумісною подружжя і кожен має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд і право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спірна квартира є не тільки спільною сумісною власністю сторін по справі і вони та їхні діти зареєстровані в цій квартирі АДРЕСА_1 , а також є їхнім житлом, яке вона покинула в 2016 році разом з дітьми, що підтвердив сам апелянт.

Не заперечив ОСОБА_1 і ту обставину, що ОСОБА_3 зверталась в поліцію з того приводу, що не може попасти в спірну квартиру. Однак він зазначає, що викликаним нарядом при цьому не досліджувався та не фіксувався факт неможливості позивачки відчинити двері в квартиру, а рекомендовано звернутись до суду. Про це він взнав в відділі поліції куди звертався за роз`ясненнями.

З огляду на вищенаведене, вимога апелянта довести йому, що він замінив замки та не пускає у квартиру позивачку та дітей і вона позбавлена права та можливості користуватися та розпоряджатися квартирою є надуманою, а вимога скасувати оскаржене рішення та відмовити в позові є неспроможною апріорі.

Не можна відмовити співвласнику спірної квартири, яка є її житлом за місцем реєстрації у фактичному вселенні в це житло, тому місцевий суд обгрунтовано ухвалив рішення про усунення перешкод зі сторони ОСОБА_1 в користуванні ОСОБА_3 спірною квартирою.

Що стосується посилання апелянта на неправильність рішення в частині стягнення судового збору в повному обсязі 768,4 грн. при частковому задоволенні позову, то слід зазначити, що вимоги заявлені ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом звільнення від особистої присутності, шляхом звільнення від особистих речей та влаштування вільного доступу є за своєю суттю фактично однією вимогою про усунення перешкод в користуванні, яку місцевий суд і задовольнив.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скаргине спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 травня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич