Номер провадження: 22-ц/813/441/20
Номер справи місцевого суду: 522/3841/17
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2020 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

за участі секретаря - Чепрас А.І.

розглянула апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року про забезпечення позову (одноособово суддя Тарасов А.В.) у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ШАНС- 2013" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ІІ.ОПИСОВА ЧАСТИНА

28.02.2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «ШАНС-2013» (далі-Товариство) звернулось із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння, і, змінивши предмет позову та збільшивши позовні вимоги 06.07.2017 року, Товариство просило: стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства грошові кошти за договором купівлі-продажу від 23.04.2014 року у розмірі 1 000 738 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 711 421,39 гривень та 3 % річних у розмірі 75 425,49 гривень.

У серпні 2017 року представник Товариства подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення офісу НОМЕР_5 і НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 , до вирішення спору по суті.

Заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно належить відповідачу, відповідач до 31.12.2014 року не провів остаточний розрахунок по договору купівлі-продажу майна, власне майно ОСОБА_2 відчужує третім особам і Товариства є цілком обґрунтовані підстави вважати, що у випадку задоволення позову про стягнення грошових коштів, майно, яке наявне у відповідача буде відчужене третім особам, що значно утруднить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2017 року заяву представника Товариства задоволено і у порядку забезпечення позову накладено арешт на нежитлові приміщення офісу НОМЕР_5, НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 . Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали суду від 07.08.2017 року.

Відповідачка ОСОБА_1 не погодилась із ухвалою суду від 31.08.2017 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду в частині накладення арешту на нежитлові приміщення офісу НОМЕР_5, НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:

Ухвала суду від 31.08.2017 року не містить мотивів щодо того, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у майбутньому.

Товариство у позові просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти за договором купівлі-продажу від 23.04.2014р. у розмірі 1 000 738 гривень, інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 711 421, 39 гривень і три проценти річних від простроченої суми у розмірі 75 425,49 гривень, що разом складає 1 787 584, 88 гривень, тоді як арешт накладено на майно загальною вартістю більше ніж 12 000 000 гривень.

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК, вправі покласти на позивача обов`язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову).

Судом грубо порушені права відповідача, вимоги про забезпечення позову не є співпірними із заявленими у суді позовними вимогами. Грошова сума є значно меншою ніж вартість арештованого майна, оскільки за Звітом незалежної оцінки вартість нежитлового приміщення НОМЕР_5 станом на 28.08.2017 року становила 6 000 095 гривень, станом на 27.02.2019 року - 6 999 832 гривень, а нежитлового приміщення НОМЕР_6 станом на 28.08.2017 року становила 5 999 895 гривень, станом на 27.02.2019 року - 6 999 877,50 гривень.

Позовні вимоги до відповідача за розміром значно менші, аніж вартість кожного з приміщень, тому порушено принцип співмірності.

Нежитлові приміщення офісу НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 придбані відповідачем ОСОБА_2 підчас перебування у шлюбі із ОСОБА_1 Майно , на яке накладено арешт ухвалою суду від 31.08.2017 року, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим порушено право одного з подружжя, на володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями офісу НОМЕР_5 і НОМЕР_6.

Суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи, чим порушив право на справедливий суд, передбачене частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так по справі «Пономарьов проти України» суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.

У справі "Мушта проти України" суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У відзиві на скаргу представник Товариства зазначила:

Заяву про застосування заходів забезпечення позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 істотно порушив умови договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року між ним та Товариством, оскільки у строк до 31.12.2014 року мав сплатити за придбання квартири 1 000 738 гривень. На підтвердження своїх вимог Товариство надало до суду оборотно-сальдову відомість по рахунку НОМЕР_2 , довідку про наявність заборгованості та повну банківську виписку, які підтверджують, що ОСОБА_2 не сплатив суму договору купівлі-продажу.

Скарга ОСОБА_1 не містить жодного доказу про сплату грошових коштів по договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, більш того, відповідач ОСОБА_2 , незважаючи на невиконання своїх зобов`язань перед Товариством, зловживаючи наявністю запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , здійснив її продаж третім особам.

З огляду на відсутність у власності ОСОБА_2 квартири, що є предметом договору купівлі-продажу від 23.04.2014 року, відсутності оплати вартості квартири та здійснення всіх дій, щоб уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Ухвалою суду від 31.08.2017 року, для гарантування можливості виконання рішення суду, накладено арешт на єдине наявне у власності відповідача нерухоме майно. У випадку, якщо суд задовольнить скаргу ОСОБА_1 , позивач не зможе ніяким чином стягнути грошові кошти по договору купівлі-продажу від 23.04.2014 р., оскільки у власності відповідача більше немає жодного нерухомого майна, на яке можна було б звернути стягнення у випадку задоволення позову.

Подача ОСОБА_1 скарги є способом затягування розгляду справи та уникнення відповідальності за порушення умов договору купівлі-продажу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме, п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України», право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосудця, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, відповідна вимога може висуватися судом лише з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову (постанова ВС у справі № 911/1695/18).

06.07.2017 року представником Товариства подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що позивач відмовляється від позовних вимог до ОСОБА_1 і просить суд розглядати позовну заяву про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 У судовому засіданні 07.07.2017 року суд ухвалив про прийняття заяви щодо зміни предмета позову та збільшення розміру позовних вимог. На момент прийняття ухвали про забезпечення позову 31.08.2017 року ОСОБА_1 не мала процесуального статусу відповідача, оскільки Товариство відмовилось від вимог до неї.

Навіть якщо припустити, що ОСОБА_1 була співвідповідачем, відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, що діяла на момент постановлення ухвали, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому неповідомлення ОСОБА_1 про розгляд заяви щодо забезпечення позову не може бути підставою для скасування ухвали суду від 31.08.2017 року і не є порушенням її права на справедливий суд. ОСОБА_1 скористалась своїм правом на оскарження ухвали суду, відповідно до ст. 352 ЦПК України.

Посилання у скарзі на те, що вона є дружиною ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про шлюб, а також на норми СК України та ЦК України, без будь-якого логічного висновку, яким чином вказані норми стосуються вирішення судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі питання про її права та обов`язки, є недостатнім (ніяким) обґрунтуванням наявності права на апеляційне оскарження ухвали від 31.08.2017 року, більш того, апелянт не довела факт чинності її шлюбу із ОСОБА_2 .

Якщо апелянт доведе, що вона має відношення до квартири АДРЕСА_4 , то, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 07.12.2016 року у справі № 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

ОСОБА_1 не тільки не пояснює та не доводить факту вирішення судом питання про її права та обов`язки, а й не доводить факту взагалі будь-якої своєї участі у набутті квартири АДРЕСА_4 , а отже, ОСОБА_1 жодним чином не довела вирішення ухвалою суду від 31.08.2017 року питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Крім того, 15.07.2016 року, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору дарування № 794 від 15.07.2016 року і це є підтвердженням того, що квартира не належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Суд, приймаючи ухвалу про забезпечення позову, не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_1

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у вигляді нежитлових офісних приміщень виходив з того, що заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами, а невжиття таких заходів може унеможливити виконання рішення суду (а.с.51,52).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ч.1 п. 2, ч.3 ЦПК України).

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається наступне.

28.02.2017 року Товариство звернулось із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння. Змінивши предмет позову та збільшивши позовні вимоги 06.07.2017 року, Товариство просило: стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства грошові кошти за договором купівлі-продажу від 23.04.2014 року у розмірі 1 000 738 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 711 421,39 гривень та 3 % річних у розмірі 75 425,49 гривень.

Згідно відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.08.2017 року, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на нежитлові приміщення офісів НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_7 від 09.09.2009 року виконавчого комітету Одеської міської ради і свідоцтва про право власності НОМЕР_8 від 09.09.2009 року виконавчого комітету Одеської міської ради (а.с.44-49).

З уточненої позовної заяви від 06.07.2017 року, а також із заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень офісів НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 вбачається, що відповідачами у справі Товариство визначило ОСОБА_2 (відповідач 1) і ОСОБА_2 (відповідач 2, а.с.20,41-43).

Суд першої інстанції, вирішуючи 31.08.2017 року заяву представника Товариства про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення офісів НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 в ухвалі також зазначив, що відповідачами у справі є ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с.51).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 20.03.1992 року вбачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 21.12.1991 року уклали шлюб, зареєстрований Київським РАЦС м. Одеси, актовий запис №1682 (а.с.59).

Згідно Звіту про проведення незалежної оцінки оціночної вартості нерухомого майна: нежитлових приміщень НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 : вартість нежитлового приміщення НОМЕР_5 станом на 28.08.2017 року становила 6 000 095 гривень, а станом на 27.02.2019 року - 6 999 832 гривень; вартість нежитлового приміщення НОМЕР_6 станом на 28.08.2017 року становила 5 999 895 гривень, а станом на 27.02.2019 року - 6 999 877,50 гривень (а.с.60-79).

Зважаючи на викладене, висновок суду, що заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (загальна вартість арештованого нерухомого майна станом на серпень 2017 року становила 11 999 990 гривень) є співмірними із заявленими позовними вимогами (позовні вимоги заявлені на загальну суму 1 787 584,88 гривень), не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції в ухвалі також дійшов висновку, що існує реальна загроза щодо можливості виконанні рішення суду і невжиття необхідних заходів може унеможливити виконання рішення суду (а.с.52).

Разом з тим, виділені матеріали цивільної справи з розгляду заяви представника Товариства про забезпечення позову не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження припущення про існування реальної загрози невиконання можливого рішення суду у справі.

Всупереч ст. 150 ч.3 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не оцінив обґрунтованість доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.

Суд не з`ясував і належним чином не обґрунтував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати представник Товариства, позовним вимогам й належним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову зважаючи на наступне.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів усіх осіб.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Наявність позову про стягнення грошових коштів, саме по собі, не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, ОСОБА_1 зазначила, що нежитлові приміщення НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 придбані відповідачем ОСОБА_2 підчас перебування з нею у шлюбі, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим порушено її право на володіння, користування та розпорядження нежитловими приміщеннями НОМЕР_5 і НОМЕР_6 .

Зазначені обставини судом першої інстанції не з`ясовувались і відповідно не оцінювались з точки зорунаслідків заборони ОСОБА_1 здійснювати певні дії щодо майна, яке є власністю подружжя.

Суду апеляційної інстанції надані докази на підтвердження перебування ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у шлюбі з 1991 року і зазначений факт, у встановленому законом порядку, не спростовано.

Виділені матеріали цивільної справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить представник Товариства, а посилання представника позивача у заяві про забезпечення позову лише на потенційну можливість ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Зважаючи на те, що обраний представником позивача спосіб не є співмірним із заявленими позовними вимогами, відсутні належні обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстроване на ОСОБА_2 і який з 1991 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_1 , колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи представника ОСОБА_1 у скарзі про те, що суд забезпечив позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно подружжя і заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення.

Разом з тим, доводи апелянта, що питання вирішено за відсутності ОСОБА_1 і без належного сповіщення до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України (в редакції, що діяла на час прийняття ухвали), заява про забезпечення позову підлягала розгляду судом, у провадженні якого перебувала справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи представника Товариства у відзиві на скаргу, що: скарга ОСОБА_1 є способом затягування розгляду справи та уникнення відповідальності за порушення умов договору купівлі-продажу; 06.07.2017 року представником Товариства подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що позивач відмовляється від позовних вимог до ОСОБА_1 ; на момент прийняття ухвали про забезпечення позову 31.08.2017 року ОСОБА_1 не мала процесуального статусу відповідача, оскільки Товариство відмовилось від вимог до неї; посилання у скарзі на те, що вона є дружиною ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про шлюб, а також на норми СК України та ЦК України, без будь-якого логічного висновку, є недостатнім (ніяким) обґрунтуванням наявності у неї права на апеляційне оскарження ухвали від 31.08.2017 року; суд, приймаючи ухвалу про забезпечення позову, не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , - не заслуговують на увагу.

Станом на час вирішення судом першої інстанції заяви представника Товариства про забезпечення позову (31.08.2017 року), апелянт ОСОБА_1 , відповідно до уточненої позовної заяви Товариства і заяви представника Товариства про забезпечення позову, а також ухвали суду, мала статус сторони у справі, а саме, статус відповідачки.

Право оскарження ОСОБА_1 ухвали суду від 31.08.2017 року, як сторони у справі, гарантовано законом - ст. ст. 43 ч. 1 п.5, 352 ч.2 ЦПК України.

Факт знаходження відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який підтверджується належним та допустимим доказом, у встановленому законом порядку, не спростований.

Ухвалою суду від 31.08.2017 року вирішувались питання щодо обмеження права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи і висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми процесуального права - ст. 150 ч.3 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

З огляду на те, що предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову, судові витрати підлягають вирішенню судом за результатами розгляду справи по суті.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року про забезпечення позову - скасувати.

Відмовити представнику товариства з обмеженою відповідальністю "ШАНС- 2013" у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень офісів НОМЕР_5,НОМЕР_6 по АДРЕСА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки касаційного оскарження, визначені ст. 390 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 27.05.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков