Єдиний унікальний номер справи 333/3729/19
Номер провадження № 2/333/210/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2020 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Стоматова Е.Г., за участю: секретаря судового засідання Кравець І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету міської ради м. Кропивницький, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод в участі у вихованні дітей, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2019 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя від позивача - ОСОБА_1 надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд: встановити йому порядок участі у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у формі систематичних безперешкодних побачень з дітьми за місцем їх проживання кожної другої суботи та неділі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітніх доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2017 року стосунки з відповідачем погіршились, часто виникали сварки, шлюбні відносини підтримувались тільки з метою не завдання шкоди психологічному здоров`ю дітей. Наприкінці, 2028 року фактичні шлюбні відносини припинені, відповідач разом з дітьми переїхали з м.Кропивницький до м. Запоріжжя. З того часу, як відповідач переїхала разом з дітьми до м. Запоріжжя, позивач з ними не бачився, відповідач чинить перешкоди, а саме: не повідомляє у якій школі навчається старша донька, не відповідає на телефоні дзвінки і повідомлення, коли позивач намагається зв`язатися з відповідачем, щоб домовитись про зустріч із дітьми. Адресу відповідача дізнався лише після звернення відповідача до суду із позовом про поділ спільного майна. В травні 2019 року, коли позивач приїхав до м. Запоріжжя за вказаною адресою вдома нікого не виявилось, відповідач на дзвінки не відповідала. Зазначені обставини створюють перешкоди в участі у виховуванні дітей та є неправомірними, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 липня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків (а.с. 16-17).

У передбачений термін представник позивача усунула недоліки зазначені в ухвалі Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 3 липня 2019 року.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 18 липня 2019 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 24-25).

При підготовці справи до судового розгляду проведені підготовчі дії, визначені ч. 2 ст. 197 ЦПК України, зокрема долучено до матеріалів справи акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 , висновок щодо розв`язання спору про встановлення способів участі батька у вихованні дітей.

27 листопада 2019 року ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя підготовче провадження по справі закрито. Справу призначено до судового розгляду у судове засідання (а.с. 81-82).

У судове засідання представник позивача та позивач не з`явились, про день, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримують, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання відповідач не з`явилась, про день, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала щодо їх задоволення.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала та просила долучити висновок заступника голови районної адміністрації № 1088/01-37/05 від 05.05.2020 року щодо розв`язання спору про встановлення способів участі батька у вихованні дітей - ОСОБА_5 , 2012 року народження та ОСОБА_6 , 2018 року народження, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне встановити ОСОБА_1 побачення з дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у формі систематичних безперешкодних побачень з дітьми за місцем їх проживання кожної другої суботи та неділі, або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками.

У судове засідання представник третьої особи Служба у справах дітей виконавчого комітету міської ради м. Кропивницький не з`явилася, але до суду від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та просила долучити акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Житло розміщене на 4 поверсі 9 поверхневого будинку, складається з 3 кімнат: кімнати просторі, є всі необхідні меблі. Умови проживання: квартира з усіма зручностями, є необхідна побутова техніка, в кімнатах чисто та охайно, гарний ремонт. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: в окремій кімнаті можливо створити умови для перебудування дітей, є ліжко, шафа, стіл.

Згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, взявши до уваги заяви учасників судового процесу, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Так, в ході судового розгляду було встановлено, що 10 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтв про шлюб, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 904, що додане до матеріалів справи (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є: батько - ОСОБА_1 та матір - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у кіровоградській області, актовий запис № 84, що додане до матеріалів справи (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є: батько - ОСОБА_1 та матір - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 70, що додане до матеріалів справи (а.с. 7).

У судовому засіданні встановлено та не оспорюються сторонами, що вони мешкають окремо, діти проживають з матір`ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно з частинами першою-третьою статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Практика ЄСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, ЗУ України «Про охорону дитинства», враховує особу батька та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні рідної дитини, і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ч. 4 ст. 19 СК України, - При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

На думку суду, встановлення способу участі батька у вихованні дітей у даному вигляді і на даному етапі буде максимально відповідати інтересам дитині, із врахуванням їх віку, особистої прихильності до кожного з батьків, а також з урахуванням психічного, фізичного, етичного розвитку дітей та необхідністю забезпечення належних умов для проживання, виховання та навчання дітей, виходячи з балансу в першу чергу інтересів дитини та інтересів її батьків. Зазначений спосіб участі батька у вихованні дітей може бути змінений з часом з урахуванням зміни віку дитини та обставин особистої прихильності до кожного з батьків, а також з урахуванням зміни психічного, фізичного, етичного розвитку дитини.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем зазначена вимога не заявлена, тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.. ст.. 153, 157, 158, 159 СК України, Закон України «про охорону дитинства» ст.. ст.. 12, 13, 15, 16, 76, 77, 81, 83, 95, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету міської ради м. Кропивницький, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод в участі у вихованні дітей - задовольнити.

Встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , порядок участі у вихованні доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з дотримання розпорядку дня дитини та стану її здоров`я наступним чином: у формі систематичних безперешкодних побачень з дітьми за місцем їх проживання кожної другої суботи та неділі або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцеві положення ЦПК України в редакції Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП - НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2020 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г.Стоматов