Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 263/11786/17

провадження № 61-48102св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Перший Українській міжнародний Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», Товариство з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромсесурс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року у складі судді Томіліна О. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Українській міжнародний Банк» далі - ПАТ «ПУМБ»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (далі - ТОВ «ФК «Алькор Інвест»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ФПГ Металпромсесурс» (далі - ТОВ «ФПГ Металпромсесурс») про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними.

На обґрунтування позовних вимог в остаточній редакції, після зміни підстав позову, зазначав, що 04 серпня 2006 року між ним та Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» (далі - ЗАТ «Донгорбанк»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір № 39, згідно з яким він отримав кредит в розмірі 1 200 000 доларів США строком до 30 липня 2021 року. У забезпечення цього договору він передав в іпотеку банку нежиле приміщення літ. «А-3», загальною площею 909 кв. м, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 04 серпня 2006 року № 39/1.

18 листопада 2016 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» був укладений договір про відступлення права вимоги № 39/2016, згідно якого первісний кредитор ПАТ «ПУМБ» відступив новому кредитору ТОВ «ФК «Алькор Інвест» право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами. Того ж дня, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» за договором про відступлення права вимоги № 39/2016/1 відступило право вимоги за цими договорами ТОВ «ФПГ Металпромсесурс».

Посилаючись на те, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами укладені у порушення статті 512 ЦК України, фактично є договорами факторингу, а відповідачі ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромсесурс» не мають відповідної ліцензії на надання таких фінансових послуг, при цьому його не було повідомлено про відступлення права вимоги до нього за кредитними зобов`язаннями та не отримано його згоду на укладення відповідних договорів, крім того, у порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних» розповсюджено його персональні дані. ОСОБА_1 просив визнати недійсними з моменту кладення договори про відступлення права вимоги № 39/2016, укладений 18 листопада 2016 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та № 39/2016/1, укладений 18 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромсесурс»; визнати дії ПАТ «ПУМБ» щодо поширення його персональних даних неправомірними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, з огляду на що не є договорами про надання фінансової послуги, й відповідно для укладення таких договорів новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії). Заміна кредитора у зобов`язанні в силу вимог статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника. Неналежне повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні може мати своїм наслідком певні ризики для нового кредитора та не може бути підставою для визнання такої заміни недійсною. Порушень чинного законодавства при укладенні спірних договорів про відступлення прав вимоги не встановлено, також не допущено порушень при їх укладенні , які стосуються розголошення персональних даних боржника, оскільки таке право банка прямо випливає з положень статті 516 ЦК України та статті 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишено без задоволення, рішенняЖовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки порушень чинного законодавства при укладенні спірних договорів про відступлення прав вимоги не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнення її доводів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , через свого представника - ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними з моменту укладення договорів про відступлення прав вимоги № 39/2016, укладеного 18 листопада 2016 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест», № 39/2016/1, укладеного 18 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ Металпромсесурс», скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

У іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, оспорювані договори про відступлення права вимоги не є договорами факторингу, а тому дія Закону України «Про банки і банківську діяльність на вказані договори не розповсюджується. Натомість такі договори мають всі ознаки договору факторингу в зв`язку з чим вони є договорами факторингу, а сама назва оспорюваних договорів не змінює їх правової природи. Під час укладення договору відступлення прав вимоги № 39/2016 від 18 листопада 2016 року відбулася заміна кредитора ПАТ «ПУМБ», який був та є фінансовою установою, на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК «Алькор Інвест», яке не відноситься до фінансових установ в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яке може надавати фінансову послугу, у тому числі факторинг, що призвело до порушення діючого законодавства; договір про відступлення права вимоги № 39/2016/1 від 18 листопада 2016 року, укладено взагалі між юридичними особами, які не відносяться до фінансових установ та не мають відповідних ліцензій, що в силу вимог частини першої статті 227 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, суд апеляційної інстанції при перегляді справи вийшов за межі апеляційної скарги й розглянув вимогу про визнання дій ПАТ «ПУМБ» щодо поширення персональних даних позивача неправомірними, самостійно визначивши вимоги та доводи апеляційної скарги, що є порушенням норм цивільного процесуального законодавства.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому 25 січня 2019 року відзиві, ПАТ «ПУМБ» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги й на те, що при розгляді даної справи судами першої та апеляційної інстанцій вірно встановлено, що спірні договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 18 листопада 2016 року є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, оскільки за укладеними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, з огляду на що ці договори не є договорами фінансової послуги та у зазначених правовідносинах відсутні елементи договору факторингу. Враховуючи викладене, на правовідносини, що склалися між сторонами про відступлення прав вимоги, які оскаржуються позивачем не розповсюджується дія Закону України «Про банки і банківську діяльність», а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття «придбання права вимоги» не можна вважати тотожним поняттю «надання фінансової послуги». Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 04 серпня 2006 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 39, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в розмірі 1 200 000 доларів США на будівництво торгового комплексу та інші поточні витрати строком до 30 липня 2021 року.

Виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна - нежитлового приміщенням літ «А-3», загальною площею 909 кв. м, що розташоване в будинку АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 04 серпня 2006 року № 39/1.

18 листопада 2016 року між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест» був укладений договір про відступлення права вимоги № 39/2016, згідно з яким первісний кредитор ПАТ «ПУМБ» відступив новому кредитору ТОВ «ФК «Алькор Інвест» право вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 та договором іпотеки від 04 серпня 2006 року № 39/1, укладеними між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 2.2 договору про відступлення права вимоги № 39/2016 до нового кредитора ТОВ «ФК «Алькор Інвест» переходять всі права первісного кредитора у зобов`язаннях, які виникли із кредитного договору та договору забезпечення в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав, в тому числі , але не обмежуючись, право на отримання основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафних санкцій, відповідно до умов кредитного договору. Пунктом 2.3 договору встановлено, що станом на день укладення цього договору загальна сума права вимоги за кредитним договором, що відступається первісним кредитором новому кредитору становить 17 116 060,12 грн, що в еквіваленті 656 959,75 доларам США, у тому числі основний борг в сумі 15 020 459,91 грн, що еквівалентно 576 525,06 доларам США, проценти за користування кредитом в розмірі 2 095 600,21, що еквівалентно 80 434,69 доларам США.

В свою чергу, ТОВ «ФК «Алькор Інвест» за договором від 18 листопада 2016 року № 39/2016/1 відступило ТОВ «ФПГ Металпромсесурс» право вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 та договором іпотеки від 04 серпня 2006 року № 39/1, укладеними між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 .

Згідно пункту 3.1 договору про відступлення права вимоги № 39/2016, новий кредитор ТОВ «ФК «Алькор Інвест» зобов`язаний в повному обсязі оплатити вартість права вимоги, передбачену пунктом 1.6 цього договору, у день укладення договору шляхом безготівкового перерахування відповідної суми коштів на визначений у наведеному пункті договору рахунок. Вартість прав вимоги становить 4 030 000 грн (пункт 1.6 договору про відступлення прав вимог № 39/2016).

Аналогічні умови міститься у пункті 3.1 договору про відступлення права вимоги № 39/2016/1, укладеного між ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ «Металпромресурс».

Пунктом 1.6 договору про відступлення права вимоги № 39/2016/1 встановлено вартість прав вимоги 4 031 000 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договори про відступлення права вимоги є фактично договорами факторингу, а відповідачі не є фінансовими установами та не мають ліцензії на здійснення факторингових операцій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, статтею 350 ГК України, частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши, що 18 листопада 2016 року за договором № 39/2016 ПАТ «ПУМБ» відступило новому кредитору ТОВ «ФК «Алькор Інвест» свої права за кредитним договором від 04 серпня 2006 року № 39 та договором іпотеки від 04 серпня 2006 року № 39/1, укладеними з ОСОБА_1 , а ТОВ «ФК «Алькор Інвест» за договором № 39/2016/1 відступило таке право ТОВ «ФПГ «Металпромресурс», а нові кредитори зобов`язалися сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлення права вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами в цій справі було укладено договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

При цьому суди правильно виходили з того, що учасниками договору про відступлення права вимоги (цесії) може бути будь-яка фізична або юридична особа і для укладення такого правочину отримання ліцензії не вимагається.

Таким чином, між ПАТ «ПУМБ», ТОВ «ФК «Алькор Інвест» та ТОВ «ФПГ «Металпромресурс`та були укладені саме договори відступлення права вимоги, а не договори факторингу, про що у своїй касаційній скарзі безпідставно зазначав позивач.

Інші доводи наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 червня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко