КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5079/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року (суддя Батрин О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на непрацездатного батька,

встановила:

у жовтні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 2 000грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому 87 років, він є одиноким та отримує пенсію за віком у розмірі 2 393грн 07коп., яка не забезпечує необхідного мінімуму для проживання, враховуючи витрати на оплату комунальних послуг, ліків та продуктів харчування, а відповідач, який є його сином та проживає у Франції, є визнаним композитором та має високий рівень доходу, не надає йому матеріальної допомоги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання у розмірі 2 000грн щомісячно і довічно, починаючи з 23 жовтня 2018р., допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Терещенко Л.В. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, відсутність доказів у підтвердження вимог та не врахування того, що розмір пенсії, яку отримує позивач, перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Також представник відповідача зазначає, що позивач має у власності квартиру, що на думку представника відповідача, дає можливість позивачу забезпечити себе матеріально, а відсутність у позивача наміру її відчужити свідчить про відсутність гострої потреби в додаткових коштах на проживання.

Крім того, представник відповідача звертає увагу, що відповідач є інвалідом, утримує дружину, тому не має матеріальної можливості сплачувати аліменти на батька.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається

без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 , виданого Магнітогорським Правобережним РАЦС 26 січня 1959р. (с.с.15).

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком та згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 9 серпня 2018р. за №548/03 отримує пенсію у розмірі 2 393грн 07коп. щомісячно (с.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію, яка є його єдиним доходом і яка не забезпечує його потреб на харчування та лікування, а відповідач, як його син повинен надавати своєму батьку таку матеріальну допомогу.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися

будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Суд першої інстанції зазначив, що розмір пенсії, яку отримує позивач, не забезпечує його потреб на харчування та лікування.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на наданих позивачем доказах, без урахування норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що більша частина його пенсії витрачається на сплату комунальних послуг та лікування, однак жодного доказу у підтвердження розміру витрат на комунальні послуги та лікування, які несе щомісячно позивач, суду першої інстанції надано не було.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду довідку про розмір його пенсії та виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28 серпня 2018 року, де зазначений діагноз та рекомендоване лікування. Однак, жодного доказу вартості такого лікування позивачем не надано.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Також звертає на себе увагу та обставина, що позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак, проживає за іншою адресою - у кватирі АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у володінні позивача нерухомого майна.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим, доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує його потреб на сплату комунальних послуг та лікування, матеріали справи не містять, а відтак позивач не довів, що потребує матеріальної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без

розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням задоволення апеляційної скарги, звільнення позивача від сплати судового збору за подання даного позову відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги у сумі 1057грн 20коп., підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на непрацездатного батька відмовити.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати за подачу апеляційної скарги у вигляді судового збору у сумі 1 057грн 20коп., сплаченого ним 20 лютого 2020 року на розрахунковий рахунок № UA0026010, отримувач платежу УК у Солом. р-ні/Соломян. р-н, ідентифікаційний код отримувача 38050812, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код установи банку 899998, згідно квитанції № 127, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк