Постанова

Іменем України

19 травня 2020 року

м. Київ

справа № 562/2539/17-ц

провадження № 61-15742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що їй спільно з ОСОБА_3 як співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. На підставі виготовленої у грудні 2016 року технічної документації із землеустрою щодо поділу вказаної земельної ділянки вона оформила за собою право власності на частину цієї ділянки площею 0,1207 га (кадастровий номер :01:001:0497), а інший співвласник - площею 0,1293 га (кадастровий номер :01:001:0498). 17 грудня 2016 року ОСОБА_3 відчужив свою частку в домоволодінні (55/100) разом із земельною ділянкою ОСОБА_2 09 березня 2017 року між нею та відповідачем було укладено договір про поділ майна в натурі, на підставі якого вони розділили вищевказаний житловий будинок на два окремих. В подальшому новоутвореним об`єктам нерухомості були присвоєні різні поштові адреси. Вважає, що за відсутності укладеного між сторонами договору про встановлення сервітуту, ОСОБА_2 безпідставно користується проходом (проїздом) по належній їй земельній ділянці. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні майном шляхом заборони відповідачу та членам її сім`ї проїзду (проходу) по належній їй земельній ділянці.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року у складі судді Мички І. М. позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,1207 га (кадастровий номер :01:001:0497) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, шляхом заборони ОСОБА_2 та членам її сім`ї проїзду (проходу) по належній ОСОБА_1 земельній ділянці.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач та члени її сім`ї безпідставно використовують належну позивачу земельну ділянку для проходу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності в них права на такий вид земельного сервітуту.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру на належну позивачу земельну ділянку площею 0,1207 га (кадастровий номер :01:001:0497) встановлено безстроковий земельний сервітут у вигляді проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (0,0080 га). Враховуючи, що ОСОБА_1 не заявляла вимог про припинення дії земельного сервітуту, відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ні вона, ні її представник не були належним чином повідомлені судом апеляційної інстанції про розгляд справи, що є порушенням права на доступ до правосуддя та ефективний захист. В матеріалах справи відсутні договір, заповіт або рішення суду про встановлення земельного сервітуту, який підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Вона не укладала з ОСОБА_3 як співвласником в подальшому розподіленої між ними земельної ділянки договору про встановлення сервітуту. Зазначення у технічній документації меж земельної ділянки, на які поширюється сервітут, не має жодного правового наслідку, оскільки на час її виготовлення вона та ОСОБА_3 були ще співвласниками цілої земельної ділянки площею 0,25 га.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Здолбунівського районного суду Рівненської області.

25 квітня 2018 року справа № 562/2539/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження в цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року справу призначено до розгляду на 23 січня 2018 року з повідомленням осіб, які беруть участь у справі, про час і місце судового засідання.

Згідно з частиною першою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час постановлення апеляційним судом ухвали про призначення справи до розгляду (далі - ЦПК України 2004 року), розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 27 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частин третьої-шостої статті 74 ЦПК України 2004 року судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою І «Апеляційне провадження» розділу V цього Кодексу.

Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (стаття 305 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення містяться й у статті 372 ЦПК України.

Однак матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 або її представник ОСОБА_5 були належним чином повідомлені судом апеляційної інстанції про розгляд справи 07 лютого 2018 року (день ухвалення оскаржуваного судового рішення), оскільки їм не направлялися повістки про виклик до суду і справа розглянута за їх відсутності.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторона позивача була належним чином повідомлена апеляційним судом про розгляд справи в судовому засіданні 07 лютого 2018 року, в якому всупереч вимогам частини першої статті 372 ЦПК України за її відсутності було ухвалене оскаржуване судове рішення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право сторони позивача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня2017 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Всупереч наведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ апеляційний суд розглянув і вирішив справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якої немає відомостей про її належне повідомлення про час та місце розгляду справи, про що вона зазначає в касаційній скарзі, у зв`язку з чим порушено її право брати участь в судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. О. Кузнєцов

М. Ю. Тітов