22-ц/804/1524/20
221/6021/18

Єдиний унікальний номер 221/6021/18
Номер провадження 22-ц/804/1524/20
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом заступника військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Військова частина НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

31 серпня 2018 року заступник військового прокурора Маріупольського гарнізону, що діє у інтересах держави, в особі Міністерства оборони України, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору військова частина НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовна заява, мотивована тим, що вироком Володарського районного суду Донецької області від 09.11.2017 року, ОСОБА_2 було засуджено за ст.ст. 415 ч.1, 407 ч.4, 70 ч.1 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 03 серпня 2016 року, о 23-20 год. при зміні позиції у складі маневреної групи вогневого прикриття розвідувального взводу спостереження ВЧ пп В 2803, рухаючись за штурвалом «БРМ 1-К» із заводським номером Е03РТ1693 б/н 145, по автомобільній дорозі М-14 «Новоазовськ - Маріуполь» в напрямку м. Новоазовськ, наближаючись до з`їзду із автодороги до с. Бердянське, ОСОБА_2 знехтував обов`язками водія, у порушення правил експлуатації не ввімкнув прилад нічного бачення ТВНЕ-1 ПА, за допомогою якого мав можливість виявити, що на зустріч наближається автомобіль ХАМЕР військовий номер НОМЕР_2 під керуванням водія 2-го відділення 3-го взводу 2-ої десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 матроса ОСОБА_3 та старшого машини водія 1-го відділення 2-го взводу 1-ої десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_4 , які рухались в с. Лебединське, через свою злочинну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, маючи технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, здійснив виїзд на зустрічну смугу автомобільної дороги М-14 «Новоазовськ-Маріуполь», чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду - зіткнення з автомобілем ХАМЕР військовий номер НОМЕР_2 . внаслідок чого наступила смерть водія вказаного автомобіля матроса ОСОБА_3 , а старший машини сержант ОСОБА_4 отримав легкі тілесні ушкодження. Крім того, внаслідок зіткнення «БРМ» з автомобілем «Хамер» (закріплений за військовою частиною НОМЕР_1 ), державі було завдано збитків на загальну суму 967 414,23 грн., що підтверджується витягом з книги обліку втрат автомобільної служби військової частини НОМЕР_1 та книги обліку нестач військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи наведене просили суд стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 967 414,23 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14 грудня 2018 року позовні вимоги заступника військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави, в особі Міністерства оборони України у відшкодування матеріальної шкоди 967 414 гривень 23 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1762 гривні 00 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок зіткнення «БРМ» з автомобілем «Хамер», закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , державі було завдано збитків на загальну суму 967 414,23 грн. Особою відповідальною за спричинення шкоди є відповідач, який маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, керував транспортним засобом переданим йому власником або іншою особою, яка на законній підставі використовувала такий транспортний засіб, тому саме він повинен нести відповідальність за завдання шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, представник відповідача Кінько В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, провадження по справі закрити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв до розгляду позовну заяву військового прокурора Маріупольського гарнізону супротив вимогам нового закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, яким суттєво обмежені повноваження прокурора в галузі представництва інтересів держави в порядку цивільного судочинства. Міністерство оборони, якщо техніка дійсно знаходилася на балансі Міністерства, вправі самостійно або через уповноваженого представника захищати свої матеріальні інтереси. На час розгляду цієї справи суд першої інстанції не встановив власника бойової розвідувальної машини. На час зіткнення двох бойових машин, ОСОБА_2 як механік водій та військовослужбовець за контрактом, виконував бойове завдання командування в/ч НОМЕР_1 та не був володільцем джерела підвищеної небезпеки і не може нести відповідальність за шкоду перед потерпілим як особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу контракту. Після вироку Володарського районного суду Донецької області ОСОБА_2 не одержував від Волноваського районного суду Донецької області будь-яких викликів до суду у зв`язку з розглядом цивільної справи відносно нього, чим було грубо порушено його права як відповідача по справі.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача - заступник військового прокурора Маріупольського гарнізону скористався правом на подачу відзиву в якому зазначив, що пред`явлення військовою прокуратурою Маріупольського гарнізону позовної заяви в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України викликано винятково захистом інтересів держави. Представниками Міністерства оборони України та його структурного підрозділу військовою частиною НОМЕР_1 заходи, спрямовані на відшкодування шкоди економічним інтересам держави, у даному випадку не вживалися. Саме тому заступник військового прокурора використовуючи свої повноваження звернувся до суду. В матеріалах справи чітко зазначено належність, власність та передача керування бойовою розвідувальною машиною БРМ-1К військовій частині НОМЕР_1 , як структурному підрозділу Міністерства оборони України та водію ОСОБА_2 , як користувачу. Посилання про відсутність будь-яких викликів з боку суду для розгляду цивільної справи ОСОБА_2 також необґрунтоване. Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Представник прокуратури, органу діючого в інтересах держави - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи попереджені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в частині застосування норм матеріального права відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Проте, має місце порушення норм процесуального права, а саме, справу розглянуто судом за відсутності відповідача, який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Вказане порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення та ухвалення нового, оскільки відповідач обґрунтував свою апеляційну скаргу цією підставою.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Володарського районного суду Донецької області від 09.11.2017 року, відповідача у справі - ОСОБА_2 було засуджено за ст. ст. 415 ч.1, 407 ч.4, 70 ч.1 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року (а.с.6-8). Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не підлягає доказуванню.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Внаслідок зіткнення «БРМ» з автомобілем «Хамер» закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , державі було завдано збитки на загальну суму 967 414,23 грн., що підтверджується витягом з книги обліку втрат автомобільної служби військової частини НОМЕР_1 , книги обліку нестач військової частини НОМЕР_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2016 року та експертизою технічного стану транспортних засобів, долученої до матеріалів кримінальної справи №222/1325/17, порушеної відносно відповідача за ст. ст. 415 ч.1, 407 ч.4КК України (а.с.6-14).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, договір оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно вироку Володарського районного суду Донецької області від 09.11.2017 року, вина відповідача ОСОБА_2 в порушенні 03.08.2016 року правил володіння та експлуатації бойової техніки, які спричинили загибель потерпілого, а також в самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчинених в умовах особливого періоду, доведена повністю та його дії кваліфіковані за ч.1 ст.415 та ч.4 ст.407 КК України.(а.с.6-8)

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.(ч.6 ст.82 ЦПК України)

Відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2016 року за №2050, внаслідок неправомірних дій військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_3 солдата ОСОБА_2 03.08.2016 року сталася ДТП та відбулося пошкодження автомобіля («Хамер») НММWV М998 в/ НОМЕР_4 , що не підлягає відновленню, чим державі завдано збитків у розмірі 967414,23грн.

Представник позивача просив на користь Міністерства оборони України відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну солдатом ОСОБА_2 інтересам держави, внаслідок скоєння цивільного правопорушення у вигляді пошкодження автомобіля НММWV М998 в/ НОМЕР_4 («Хамер»)

Суд першої інстанції обґрунтовано визначився, що для застосування міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови виконання своїх обов`язків, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише з вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18.

З матеріалів справи вбачається наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, відповідач та його представник протилежного не довели, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 , як механік водій та військовослужбовець за контрактом, виконував бойове завдання командування в/ч НОМЕР_1 , не був володільцем джерела підвищеної небезпеки, а тому не може нести відповідальність за шкоду перед потерпілим як особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу контракту неспроможні та спростовуються наступним.

Пунктом 13 постанови Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23.06.1995 року, чинної на момент спричинення шкоди позивачу, вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини у разі дій(бездіяльності) що мають ознаки злочину.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв до розгляду позовну заяву військового прокурора Маріупольського гарнізону супротив вимогам нового закону «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, яким суттєво обмежені повноваження прокурора в галузі представництва інтересів держави в порядку цивільного судочинства не переконливі.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки визначення «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, поняття «інтереси держави» охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).

Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Прокурор, звертаючись до суду із зазначеним позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В обґрунтування свого звернення із зазначеним позовом в інтересах держави, прокурор вказував на невжиття Міністерством оборони України, Військовою частиною НОМЕР_1 протягом тривалого часу заходів щодо відшкодування відповідачем збитків, завданих державі у зв`язку зі знищенням військового майна вартістю 967414,23 грн.

Військова прокуратура Маріупольського гарнізону своє звернення до суду погоджувала з Міністерством оборони України, підтвердженням чого є пояснення на позовну заяву представника Міністерства оборони України Матяш Ю.В., в яких має місце клопотання про задоволення позову прокуратури щодо стягнення з відповідача спричиненої державі шкоди в розмірі 967414,23грн.

Вказаний висновок ґрунтується на висновках Верховного Суду, які знайшли своє відображення в постановах від 06 травня 2020 року у справі № 127/15831/18 та від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц.

Доводи апеляційної скарги, що після вироку Володарського районного суду Донецької області ОСОБА_2 не одержував від Волноваського районного суду Донецької області будь-яких викликів до суду у зв`язку з розглядом цивільної справи відносно нього, чим грубо порушено його права як відповідача по справі обґрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не отримував ні позовної заяви, ні повістки про дату час та місце розгляду справи, що підтверджено відмітками поштового відділення про повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання, саме вказані обставини є підставою для скасування рішення та постановлення нового, так як відповідач обґрунтував свою скаргу вказаними обставинами.(а.с.53, 60)

Верховний Суд з цього приводу висловив свою правову позицію щодо неналежного повідомлення за допомогою SMS в електронній формі та належного повідомлення у разі повернення повідомлень без вручення.

Ця позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді даної справи суд враховує, що нормами ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, проте допустив порушення норм матеріального права в частині стягнення судового збору та норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення та постановлення нового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру, сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Як вбачається з позовної заяви, яка була подана у 2018 році ціна позову складає 967 414,23грн. (а.с.1), а тому за подання до суду першої інстанції позовної заяви, поданою юридичною особою, необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 14 511,21грн. (967 414,23 х 1,5% ціни позову).

Оскільки, Міністерство оборони України, яке діє в інтересах держави звільнено від сплати судового збору, судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 14 511,21грн. підлягає стягненню на користь держави з відповідача ОСОБА_2 .

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 грудня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 14 грудня 2018 року скасувати та постановити нове.

Позовні вимоги заступника військового прокурора Маріупольського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Військова частина НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави, в особі Міністерства оборони України проспект Повітрофлотський , 6 м.Київ, 03168, у відшкодування матеріальної шкоди 967 414 (дев`ятсот шістдесят сім тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 14511 (чотирнадцять тисяч п`ятсот одинадцять) гривень 21 копійку за подачу позову.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська