Справа № 939/2205/19
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2020 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої - судді Міланіч А.М.

при секретарі - Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бородянська селищна рада Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2001 року їй на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій, окрім інших осіб, з 2004 року зареєстрований, але понад 15 років не проживає її / ОСОБА_1 / бувший чоловік - відповідач ОСОБА_2 , шлюб з яким було розірвано 29 червня 2004 року.

Оскільки відповідач у вказаній квартирі більше п`ятнадцяти років не проживає, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим порушує її /позивачки/ права як власника квартири, зокрема, вона не має можливості оформити субсидію, змушена витрачати зайві кошти на оплату комунальних послуг, останній створив нову сім`ю та проживає за іншою адресою, то просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

06 листопада 2019 року було відкрито провадження у даній справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; сторонам роз`яснено їх право на подання до суду відповідних заяв по суті справи.

15 листопада 2019 року відповідач подав відзив на позов, яким просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що вони перебували з позивачкою у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 1995 року по 29 червня 2004 року, він займався підприємницькою діяльністю, мав прибуток, і зазначена квартира була придбана за спільні кошти їх з позивачкою подружжя, причому частину коштів надала його покійна мати. Тому, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу зазначеної квартири було укладено 18 грудня 2001 року від імені позивачки, така квартира є спільною сумісною власністю їх бувшого подружжя і, відповідно, він /відповідач/ є співвласником цієї квартири. У даній квартирі він / ОСОБА_2 / зареєстрований з 06 грудня 2002 року, а після розлучення у 2004 році з позивачкою проживав у своєї матері. При розлученні вимог про поділ майна він не ставив з метою забезпечення належними соціально-побутовими умовами їх з позивачкою спільної дитини, яка залишилась після розлучення проживати з позивачкою. З вимогою про стягнення з нього /відповідача/ аліментів на утримання сина позивачка також не зверталась у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу вона залишилась проживати у спірній квартирі з проведеним ремонтом, укомплектованій меблями, побутовою технікою, у неї залишились їх спільні грошові кошти в сумі 3500 умовних одиниць, а у нього / ОСОБА_2 / залишився у користуванні автомобіль «Фіат-дукато», 1990 року випуску, вартість якого на той час не перевищувала 1500 у.о. та 1 морозильна камера. Причиною його непроживання за місцем реєстрації, у квартирі, співвласником якої він являється, є те, що вони з позивачкою розлучилися, кожен з них намагався влаштувати особисте життя, і з морально-етичних норм він не міг там проживати, оскільки, крім їх малолітнього сина, у квартирі проживали співмешканці колишньої дружини - позивачки. Квартиру позивачка здавала в оренду і отримувала від цього дохід, він про це знав, але не заперечував. За весь період його непроживання у спірній квартирі він жодного разу не вважав, що порушено його право власності на квартиру, оскільки нею користувався його та позивачки син, лише з отриманням 09 листопада 2019 року позовної заяви з вимогою про позбавлення його права користування житлом, співвласником якого він є, він дізнався про своє порушене право, а тому, оскільки строки позовної давності звернення з позовом про поділ майна до суду він не пропустив, буде змушений звернутись до суду із зустрічним позовом про розподіл спільного сумісного нерухомого майна, набутого під час шлюбу з позивачкою.

19 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , яким просив розділити між ним та ОСОБА_1 як спільне сумісне майно, набуте ними за час зареєстрованого шлюбу, зазначену квартиру, виділивши кожному по Ѕ її частині.

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до сумісного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, об`єднавши дані справи в одне провадження; ОСОБА_1 роз`яснено її право на подання відзиву на позов ОСОБА_2 . Однак, ОСОБА_1 відзив на позов не надала.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свій позов підтримала та викладене підтвердила, зустрічний позов не визнала, щодо його задоволення заперечувала, просила застосувати до позовних вимог ОСОБА_2 строк позовної давності, про що подала 12 лютого 2020 року відповідну письмову заяву.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнав, щодо його задоволення заперечував, поданий ним зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Також додав, що у 2004 році він приїхав до спірної квартири, але не зміг зайти, оскільки позивачкою були змінені замки, участі в утриманні квартири він не приймав, так як у ній проживала позивачка з їх сином і вони користувалися квартирою.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника - адвоката Букрєєва В.А., відповідача, покази допитаної в якості свідка ОСОБА_1 , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає необхідним позов ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 14 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Бородянського районного суду від 05 травня 2004 року було розірвано про що 29 червня 2004 року зроблено відповідний актовий запис /а.с. 8,31/.

У період шлюбу сторін, 08 грудня 2001 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 . 26 листопада 2002 року за ОСОБА_1 зареєстровано право особистої власності на вказану квартиру /а.с. 9/.

Статтею 22, ч.1 ст.23 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття квартири у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

З огляду на зазначене, суд приходить до переконання, що оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін, за їх спільні кошти і доказів протилежного сторонами суду не надано, то дана квартира належала їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, за відсутності згоди подружжя щодо порядку поділу спільного майна спір про його поділ може бути вирішено в судовому порядку, при поділі такого майна судом приймаються до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення

За змістом частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (Постанова ВС від 06.11.2019 р. по справі № 682/735/18).

Початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права (Постанова ВС від 06.11.2019 р. по справі № 203/304/17).

Як зазначив відповідач в судовому засіданні, після розірвання стосунків із колишньою дружиною він виїхав з вказаної квартири, переїхавши жити до матері. У 2004 році він / ОСОБА_2 / приїхав до спірної квартири, але не зміг зайти, оскільки були змінені замки.

Враховуючи дану подію та норми діючого законодавства, оскільки судом було встановлено, що вищевказана квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності, відповідач, як співвласник даної квартири, маючи намір у 2004 році потрапити до квартири, не зміг цього зробити, так як поза його волею позивачкою були змінені замки вхідних дверей, то суд вважає, що такими своїми діями ОСОБА_1 перешкодила реалізації ОСОБА_2 його права користування, що є непорушною складовою права власності, цією квартирою, і ОСОБА_2 , в свою чергу, саме з цього моменту дізнався, як співвласник, про порушення свого права, а тому з 2004 року у нього /відповідача/ розпочався перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, зокрема, з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна їх бувшого подружжя, в тому числі про поділ зазначеної квартири, яка набула статусу спірного майна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, виходячи з положень ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, ОСОБА_2 дізнався про порушення свого права власності на спірну квартиру у 2004 році, але з позовом про поділ даного майна звернувся до суду лише 19 листопада 2019 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 , то суд вважає необхідним у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копій паспортів сторін, довідки Бородянської селищної ради від 26 липня 2019 року, акту обстеження соціально-побутових умов від 30 липня 2019 року /а.с. 5-6,10-11,19,43-44/, у вказаній квартирі, окрім ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з 06 грудня 2002 року зареєстрований ОСОБА_2 , який після розірвання шлюбу з позивачкою до цього часу, тобто понад п`ятнадцять років, у цій квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, ОСОБА_2 створив нову сім`ю та мешкає за іншою адресою, але з реєстрації у зазначеній квартирі у добровільному порядку не знімається.

Як зазначила в судовому засіданні, допитана як свідок ОСОБА_1 , та що визнав відповідач, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виїхав із вказаної квартири, забрав свої речі ще до розірвання шлюбу, з того часу останній в квартирі не проживає, участі в утриманні квартири не приймає, ремонті роботи не проводить. За усною домовленістю з відповідачем, за те, що позивачка після розірвання шлюбу залишилась з їх сином ОСОБА_3 проживати в квартирі, вона / ОСОБА_1 / сплатила борги відповідача і не зверталась з позовом про стягнення аліментів на утримання сина, а він / ОСОБА_2 / забрав собі придбану у шлюбі морозильну камеру та автомобіль, марки «Фіат-дукато», 1990 року випуску.

Однак, суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що сторони здійснили поділ належного їм спільного майна подружжя, так як жодних доказів щодо цього суду не надано і відповідач дані обставини заперечує.

Водночас, з огляду на викладене та те, що з 2004 року позивач не порушував питання розподілу квартири і на даний час пропустив строк позовної давності щодо даних вимог, суд вважає, що позивачка є власником даної квартири.

Згідно положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 9, 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи викладене, оскільки, як встановлено зібраними по справі доказами, відповідач ОСОБА_2 припинив сімейні відносини з позивачкою, з 06 грудня 2002 року зареєстрований, але з 2004 року, тобто більше п`ятнадцяти років не проживає у належній ОСОБА_1 квартирі, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, то суд вбачає за необхідне, задовольняючи позов ОСОБА_1 , визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 4000 грн. /а.с. 13/ та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,4 грн.

Керуючись ст.69,71,72 СК України, ст. 317, 383, 391,405 ЦК України, ст. 9,150,156 ЖК України ст. 10-13,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бородянська селищна рада Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 4000 (чотири тисячі) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Бородянський районний суд Київської області.

Повне рішення суду складено 29 травня 2020 року.

Головуючий-суддяА.Міланіч