Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 759/5787/18

провадження № 61-11248св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року у складі судді Ковалевської Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченко М. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обов`язку в натурі.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виконання обов`язку в натурі.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмову угоду, яка власноручно складена і підписана ОСОБА_2 , відповідно до якої відповідач отримав від ОСОБА_1 в борг кошти у загальному розмірі 1 709 000,00 грн, які відповідач зобов`язувався повернути ОСОБА_1 до 07 червня 2016 року. Однак на день звернення до суду з позовом, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення коштів не виконав та ухиляється від їх виконання, чим порушує умови угоди.

Позивач просив стягнути з відповідача основну суму боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 331 392,15 грн та суму нарахованих трьох процентів річних у розмірі 74 167,89 грн, що разом становить 1 764 560,04 грн. Також просив на підставі частини десятої статті 265 ЦПК України зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування трьох процентів річних на суму основного боргу (суму позики) у розмірі 1 359 000,00 грн - до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обов`язку в натурі відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що укладена угода від 02 листопада 2015 року не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по вказаній угоді, а тому не набув за цією угодою права вимоги до ОСОБА_2 , оскільки позивач не довів, що саме він є кредитором в цьому зобов`язанні. Крім того, в цій угоді немає посилання на те, що саме ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 власні грошові кошти, про зобов`язання ОСОБА_2 повернути саме ОСОБА_1 грошові кошти як позикодавцю, немає підтвердження передачі коштів ОСОБА_2 саме від ОСОБА_1 .

Відповідач є позичальником у борговому зобов`язанні за договором позики, що укладений 27 листопада 2013 року між ним та позикодавцем ОСОБА_3 , що документально підтверджено та було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2/759/5262/15 Святошинського районного суду м. Києва.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

16 липня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 15 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 21 квітня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій надано неналежну оцінку наявним у справі доказам, зокрема, укладеній між сторонами спору угоді, яка власноручно складена і підписана відповідачем, крім того, суди дійшли помилкового висновку щодо невідповідності угоди вимогам ЦК України, оскільки письмова угода відповідає вимогам, встановленим статтями 207, 1046, 1047 ЦК України.

Позивач зазначає, що висновки судів про те, що укладена угода не є договором позики, а ОСОБА_1 не є позикодавцем та не набув за цією угодою права вимоги до ОСОБА_2 є помилковими та такими, що суперечать змісту угоди.

У касаційній скарзі зазначається, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що угода, укладена сторонами спору, стосується інших правовідносин, зокрема, правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а позивач діяв виключно як представник ОСОБА_3 , не відповідає дійсним обставинам справи та був зроблений судом у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_2 27 листопада 2013 року уклав договір позики в простій письмовій формі з громадянином Канади ОСОБА_3 на суму 1 709 000,00 грн, позичальник за цим договором повинен був повернути позику ОСОБА_3 до 05 січня 2014 року (т. 1 а. с. 94).

Позивач ОСОБА_1 згідно із довіреністю від 04 червня 2014 року був уповноважений від імені ОСОБА_3 , крім іншого, і на отримання коштів (т. 1 а. с. 95).

03 серпня 2015 року ОСОБА_1 як представник ОСОБА_3 подав до суду позов про стягнення боргу за договором позики від 27 листопада 2013 року.

02 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена письмова угода, яка власноручно складена ОСОБА_2 і підписана ним, відповідно до якої зазначені особи домовились про те, що ОСОБА_2 повертає позику грошових коштів в такі терміни: 680 000,00 грн - 03 листопада 2015 року; 300 000,00 грн - 01 грудня 2015 року; 300 000,00 грн - 08 березня 2016 року; 429 000,00 грн - 07 червня 2016 року. У вказаній угоді зазначається: «повернення коштів гарантую у надані терміни. Знаходжусь у здоровому стані» (т. 1 а. с. 11).

03 листопада 2015 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 як представника ОСОБА_3 про зменшення позовних вимог до 1 309 000,00 грн.

03 листопада 2015 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_2 з проханням розстрочити повернення позики в сумі 1 309 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму позики - 1 309 000,00 грн (т. 1 а. с. 105, 106).

Розписка свідчить про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 200 000,00 грн - 15 березня 2016 року та 150 000,00 грн - 25 травня 2016 року (остання сторінка рішення суду) (т. 1 а. с. 107).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Особливість договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 (провадження № 61-1990св19) та від 03 квітня 2020 року у справі № 561/910/18 (провадження № 61-13992св19).

Суди першої та апеляційної інстанцій зазначали, що вказана угода не відповідає вимогам та критеріям, визначеним у статтях 207, 1046, 1047 ЦК України, а саме: в укладеній угоді не зазначено, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти, не зазначено про зобов`язання ОСОБА_2 повернути грошові кошти саме ОСОБА_1 як кредитору (позикодавцю), у вказаній угоді не посвідчено передачу коштів ОСОБА_2 саме від ОСОБА_1 .

При пред`явленні позивачем вказаного позову про виконання обов`язку в натурі ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами своє право вимагати від ОСОБА_2 виконання боргового зобов`язання.

Враховуючи встановлені судом правовідносини, що виникли між сторонами, суди дійшли правильного висновку про те, що укладена угода від 02 листопада 2015 року не є договором позики між сторонами у цій справі, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем у цій угоді, а тому не набув за цією угодою права вимоги до ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).

Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником.

За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов`язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.

Позивач ОСОБА_1 за життя позичальника (кредитора) ОСОБА_3 був уповноважений на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 04 червня 2014 року правом на отримання коштів та нарахованих відсотків (т. 1 а. с. 95).

Вказана довіреність припинила свою дію відповідно до пункту 6 частини першої статті 248 ЦК України у зв`язку з тим, що позичальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 108). Вказана обставина свідчить про те, що лише за життя позичальника ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 мав право вимоги до ОСОБА_2 стосовно укладеного договору позики від 27 листопада 2013 року на підставі посвідченої довіреності.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що позивач не надав доказів, що саме ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 власні грошові кошти, при запереченні факту отримання відповідачем коштів у позику від позивача та наявності в матеріалах справи даних про існування між відповідачем та іншою особою - позикодавцем ОСОБА_3 інших зобов`язальних правовідносин.

Отже, суди дійшли правильного висновку, що відповідач ОСОБА_2 є позичальником у борговому зобов`язанні за договором позики, що укладений 27 листопада 2013 року між ним та позикодавцем ОСОБА_3 , що документально підтверджено матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи, що факт укладення договору позики у письмовій формі між сторонами спору, що оформлено у вигляді угоди, з урахуванням змісту цієї угоди є доказом отримання відповідачем грошових коштів від позивача за таким договором, є необґрунтованими.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судами встановлено, що спірна угода не містить необхідної умови, а саме вказівки про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 , тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що угода, якою позивач обґрунтовує позовні вимоги не відповідає вимогам статті 1047 ЦК України та не підтверджує факт укладення договору позики між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, що укладена угода не є договором позики, позивач ОСОБА_1 не є позикодавцем по вказаній угоді, а тому не набув за цією угодою права вимоги до ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої та апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська