УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року за участі секретаря судового засідання Солонської Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І., -

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в обґрунтування якої посилався на те, що 22.06.2015 року рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя, яке набуло чинності 02.07.2015 року, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь заявника заборгованість за кредитним договором № MR14GK04000046 від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн., за яким 03.07.2015 року судом було видано виконавчі листи та 28.08.2019 року за заявою стягувача постановою державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І. було відкрито виконавче провадження № 59897357. 20 січня 2020 року постановою державного виконавця прийнято до свого провадження вказане виконавче провадження. Станом на 12.03.2020 року рішення суду від 22.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості не виконано, дії щодо примусового виконання не проводяться, заходи примусового виконання не здійснюються, хоча за боржником рахується у власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що державним виконавцем Черниш О.І. не дотримано ст. 13, 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не вчинено дій зі своєчасного виконання рішення, не арештовано, не описано та не звернуто стягнення на нерухоме майно, належне боржнику, не проведені інші дії для повного виконання рішення суду. Зазначав, що за ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум. Також, державний виконавець проігнорував вимоги «Інструкції з організації примусового виконання рішень», бо не вжив заходів з розшуку майна боржника, на яке можна звернути стягнення, чим допустив протиправну бездіяльність. Також державним виконавцем не вчинялися дії щодо звернення стягнення на майно, що належить боржнику, чим виконавець ухилився від виконання рішення суду, тобто не проведено опис такого майна, не проведена його оцінка, не звернуто на нього стягнення.

На підставі викладеного, просив суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І., у рамках виконавчого провадження №59897357, зобов`язавши усунути порушення та здійснити необхідні дії за Законом України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Не погоджуючись із доводами представника заявника, представник Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І., подала суду відзив на скаргу, в якому зазначила, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що відповідний виконавчий лист було декілька разів повернуто стягувачу : ВП .10.2017 року, ВП .03.2019 року, ВП .06.2019 року. Всі виконавчі провадження були завершені згідно п.5 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» - у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника). В рамках ВП №50791236 щодо примусового виконання відповідного виконавчого листа державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 23.02.2017 р. державним виконавцем винесено подання про оголошення розшуку боржника ОСОБА_1 , подання направлено до Іллічівського райсуду м. Маріуполя для прийняття рішення по суті. 10.05.2017 року на адресу Кальміуського ВДВС м. Маріуполя надійшла ухвала № 264/3386/15-ц, 6/264/26/2017 від 18.04.2017 року Іллічівського районного суду м. Маріуполя у задоволені подання про розшук боржника ОСОБА_1 відмовлено. 04.07.2017 р. державним виконавцем винесено постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу. Дане подання надіслано до Іллічівського райсуду м. Маріуполь для вирішення питання по суті. 06.09.2017 року на адресу Кальміуського ВДВС м. Маріуполь надійшла ухвала № 264/3386/15-ц, 6/264/86/2017 від 03.08.2017 року Іллічівського райсуду м. Маріуполя, яка набрала законної сили 22.08.2017 р. про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 07.09.2017 року оригінал даної ухвали з супровідним листом було направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби. 17.10.2017 року на адресу Кальміуського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області надійшла відповідь з Державної Прикордонної Служби, про те що відомості стосовно ОСОБА_1 05.10.2017 введено до бази даних Державної Прикордонної служби України. Постанова про відкриття ВП №59897357 винесена державним виконавцем 28.08.2019 року згідно заяви стягувача. Сторонам ВП направлено постанову про відкриття ВП, також боржнику направлено виклик державного виконавця. Лист боржника повернувся з відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. При примусовому виконанні вказаного ВП державним виконавцем було зроблено запити до МВС, ДПС, ПФУ для виявлення зареєстрованого за боржником нерухомого майна, земельної ділянки, транспортних засобів та виявлення наявності відкритих рахунків боржника в установах банків, його місце роботи. Згідно відповідей ДПС, ПФУ боржник не працює, пенсію не отримує, відкритих рахунків в установах банків не має, згідно відповіді ІС ДП «НАІС» в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби. При виході державного виконавця за адресою було встановлено, що боржник за даною адресою не мешкає. При здійснені державним виконавцем заходів щодо розшуку майна, виявилися безрезультатними. Постанова про передачу ВП від 20.01.2020 року та постанова про прийняття ВП від 20.01.2020 року винесені у зв`язку зі зміною підпорядкування та перейменування відділу згідно наказу Міністерства юстиції України №4053/5 від 17.12.2019 року з Кальміуського ВДВС міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області на Кальміуський ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та зави стягувана встановлено, що за боржником зареєстрована однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на квартиру накладена заборона відчуження згідно договору іпотеки. Державним виконавцем на майно боржника накладено арешт, але примусова реалізація квартири станом на даний час не проведена на підставі ст.9 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", відповідно до якої встановлено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб`єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Також, розмір основного зобов`язання договору іпотеки згідно Державного реєстру іпотек складає 15000,00 доларів США. Згідно частини 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону У країни "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови що, таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у боржника ОСОБА_1 інше нерухоме житлове майно відсутнє. Загальна площа однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , складає 22,9 кв.м. Таким чином, станом на даний час проведення примусової реалізації майна боржника в межах чинного законодавства не можлива. Вважає, що виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого листа №264/3386/15-ц виданого Іллічівським райсудом м.Маріуполя 03.07.2015 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № МR14GК04000046 від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн., проведено державним виконавцем в межах чинного законодавства в повному обсязі.

На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на бездіяльність державного виконавця. Визнати дії державного виконавця Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Черниш О.І. законними. Також, розглянути справу без участі представника Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано письмові пояснення на відзив, в яких зазначено про те, що дії державного виконавця не відповідають вимогам ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки вчинені не в повному обсязі, а надані заперечення є необґрунтовані.

В судове засідання представник заявника, який діє на підставі довіреності, не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити скаргу за його відсутності та повністю задовольнити заявлені у ній вимоги.

Представник Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явилась, направив заяву про розгляд справи за її відсутності.

Боржник у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За ч. 2 ст. 450 ЦПК неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають розгляду скарги.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі з 28.08.2019 року перебуває виконавче провадження № 59897357 з примусового виконання виконавчого листа № 264/3386/15-ц від 03.07.2015 року, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 26.12.2006 року у розмірі 254686,57 грн., а також судові витрати у розмірі 2697,51 грн., за яким 28.08.2019 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

В рамках ВП №50791236 щодо примусового виконання відповідного виконавчого листа державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно також вбачається, що боржнику належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та перебуває в іпотеці в АТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.08.2017 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України до моменту фактичного виконання зобов`язань, покладених на нього відповідно до виконавчого листа № 264/3386/15-ц від 03.07.2015 року.

В ході примусового виконання вказаного ВП державним виконавцем було зроблено запити до МВС, ДПС, ПФУ для виявлення зареєстрованого за боржником нерухомого майна, земельної ділянки, транспортних засобів та виявлення наявності відкритих рахунків боржника в установах банків, його місце роботи.

Згідно відповідей ДПС, ПФУ боржник не працює, пенсію не отримує, відкритих рахунків в установах банків не має, згідно відповіді ІС ДП «НАІС» в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

При виході державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що боржник за даною адресою не мешкає. При здійснені державним виконавцем заходів щодо розшуку майна, виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

За ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого ч. 7 ст. 26 цього Закону, за якою, зокрема, в разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; а також у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно із ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Так за ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно із п. 10 Розділу VIII «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 2 квітня 2012 року № 512/5 (в редакції наказу Мінюсту від 29 вересня 2016 року № 2832/5), після виявлення майна боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Суд при цьому вказує, що за положеннями ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», чинного з 15 жовтня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Суд зауважує, що за ч. 1 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» такий Закон втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону слід: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 2 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1275-р, яким було затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно якого місто Маріуполь Донецької області входить до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

На теперішній час нормативно-правовий акт про закінчення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці заявника, розташована в м. Маріуполі, тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», які досі є чинними.

В той же час представник заявника, обґрунтовуючи наявність бездіяльності у діях державного виконавця посилався на те, що постановою Верховного Суду від 3 березня 2018 року по справі № 908/1245/15-г було зроблено правовий висновок, за яким вказано, що оскільки рішенням суду стягнуто суму заборгованості, то не розповсюджуються на правовідносини з реалізації спірного іпотечного майна боржника обмеження, встановлені ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», бо примусове виконання судового рішення у цій справі повинно здійснюватися у порядку норм Закону України «Про виконавче провадження».

Так, у вказаній постанові Верховний Суд зазначав, що за ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або за договором про задоволення вимог іпотекодержателя за ч. 3ст. 33 Закону України «Про іпотеку», а нормами ст.36,37,38 якого також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до ч. 7 якої примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином Верховним Суд вказав, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та ч. 7ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.39,41 Закону України «Про іпотеку»). У той же час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами Закону України «Про іпотеку».

Натомість, суд зауважує, що за ч. 3 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Суд зазначає, що враховуючи норми ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цілеспрямовано введені державою з метою захисту прав громадян, які проживають на території України, на якій проводилась антитерористична операція, - звернення стягнення на предмет іпотеки, не може здійснюватися до закінчення дії цього Закону, навіть у рамках виконавчого провадження з примусового стягнення суми боргу, бо за ст. 48, 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на майно боржника відбувається на підставі постанови державного виконавця, а примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Суд враховує у цьому сенсі, що положення Закону України «Про виконавче провадження» підлягають до застосування виключно у поєднані із положеннями ст. 9, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за якими зупинена реалізація предмета іпотеки на період дії такого Закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року по справі № 265/4748/16-ц.

Суд також зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який є чинним, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у боржника ОСОБА_1 інше нерухоме житлове майно відсутнє.

Загальна площа однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає 22,9 кв.м.

Суд на підставі наведеного зазначає, що боржник, ОСОБА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є власником лише одного нерухомого житлового майна: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , (загальна площа 22,9 кв. м.).

При цьому, за ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Суд зауважує, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Таким чином, станом на даний час проведення примусової реалізації майна боржника в межах чинного законодавства не можлива.

Так дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно за валютним кредитом, якщо житло єдине.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 802/1340/18-а.

При цьому звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку передбаченому ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» фактично є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, а тому, якщо іпотека-житло виступає предметом забезпечення виконання зобов`язання за валютним кредитним договором, то таке звернення стягнення заборонено згідно з Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті».

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 465/1310/17.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 726/1538/16-ц.

Отже, через те, що боржник є власником однокімнатної квартири, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, не має іншого нерухомого майна у власності, який не надав згоди на відчуження своєї квартири, то наразі звернення стягнення в порядку виконавчого провадження на таке майно суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які мають пріоритет перед нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Внаслідок наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що правових підстав для задоволення скарги представника АТ КБ «Приватбанк» немає, оскільки дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження, відкритого з метою примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь заявника за договором кредитування на загальну суму 257384,08 грн., відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст. 447-453 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на бездіяльність держаного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Черниш О.І., - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Суддя: А. М. Іванченко