БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/540/2020
Провадження № 2/497/405/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Ковтун О.І.,

без участі сторін,

розглянувши, у відкритому підготовчому засіданні в залі судув м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-6), та просять постановити рішення, яким:

- визнати за ОСОБА_1 право власності:

- на 1/4 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору;

- на 1/8 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору;

- визнати за ОСОБА_3 , право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування своїх вимог стверджують, що житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 станом на 14.04.1991 рік відносився до суспільної групи колгоспний двір, до складу якого входили, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Відповідно кожному з них належало по 1/4 частці названого домоволодіння. Позивачі мали намір зареєструвати своє право власності, втім їм було відмовлено державним реєстратором та приватним нотаріусом. З цих підстав позивачі просять визнати за ними право власності на вказане домоволодіння, як за членами колгоспного двору.

Крім того, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стверджують про відмову нотаріусом у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом відповідно після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та бабусі ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 з тих підстав, що у спадкодавців був відсутній правовстановлюючий документ на їх частки в спадковому майні.

Вказані обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду.

Позивачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.36). В позовній заяві зазначили клопотання про розгляд справи у їх відсутність. А також подали до суду кожний окремо заяву, згідно якої наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та розгляді справи у їх відсутність (а.с.153-155).

Відповідач Виноградівська сільська рада Болградського району Одеської області, до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.36). Позовні вимоги визнала у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.37,152).

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини:

Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за АДРЕСА_1 на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , дружина сина ОСОБА_2 (а.с.27).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/4 частині вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, що також підтверджується довідкою №199/02-39 від 01.04.2020 року, виданою Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі запису в погосподарській книзі за особовим рахунком № НОМЕР_1 (а.с.27).

Дійсні позивачі мали намір зареєструвати належне їм право власності, проте отримали рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень та постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.30-32).

Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст.182 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703.

Згідно п.10 Порядку заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

У відповідності з п.26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим порядком.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками кожен своєї частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 , не можуть зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників.

Померлі особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за час свого життя також мали право кожний на ј частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 , тобто фактично були власниками цих часток, однак належним чином не реалізували своє право та за життя не оформили на своє ім`я правовстановлюючі документи.

За таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , запис акту про смерть №27 від 01.06.2013 року, складений Виконавчим комітетом Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області, та видано свідоцтво про його смерть НОМЕР_2 (а.с.19).

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить:

- 1/4 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактично вказану спадщину прийняла його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_1 шляхом реєстрації та постійного проживання зі спадкодавцем в одному домоволодінні та успадкували кожний по 1/8 частині вказано домоволодіння, що підтверджується довідкою Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області № 199/02-39 від 01.04.2020 року (а.с.27).

Родинні відносини між ними підтверджуються:

- між чоловіком та дружиною витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (а.с.21).

- між батьком і сином свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області від 02.02.1979 року (а.с.13).

З матеріалів спадкової справи №87/2019, наданої приватним нотаріусом, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 (а.с.40-85) вбачається, що з заявою від 23.08.2019 року до нотаріуса звернувся син померлого ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , та йому було видані свідоцтва на право на спадщину за законом на земельні ділянки (а.с.77,79,81). Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння не видавалося.

Однак, приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтаревим В.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на частку домоволодіння було відмовлено, що підтверджується постановою від 07.04.2020 року (а.с.32).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦК України.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5).

Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

За ч. 2 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_5 , як спадкоємці за законом першої черги після смерті чоловіка (батька) на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набули право на це майно, тобто кожний з них набув право на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , запис акту про смерть №260 від 09.04.2016 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії НОМЕР_4 (а.с.20).

Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило 3/8 (1/4 +1/8) частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , посвідченим секретарем Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області 02.06.2013 року, зареєстрованим в реєстрі за № 55 є ОСОБА_3 , позивач по справі (а.с.27).

З матеріалів спадкової справи №86/2019, надісланої приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтаревим В.В. щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (а.с.87-151) вбачається, що з заявою від 23.08.2019 року до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_3 (а.с.92), та йому були видані свідоцтва на право на спадщину за заповітом на земельні ділянки (а.с.142,144,146). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку домоволодіння не видавалося (а.с.87-151).

Крім того, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтарев В.В. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/8 (1/4+1/8) частки вищезазначеного житлового будинку після смерті ОСОБА_5 в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно (а.с.31).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів про визнання права власності в порядку спадкування і як членами колгоспного двору є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.328, 1216-1218, 1221, 1223, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.4, 10, 13, 76-83, 95, 200, 229, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 293-294, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області 23.05.1997 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 право власності:

- на 1/4 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору;

- на 1/8 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , паспорт № НОМЕР_7 , виданий 11.03.2019 року органом 5129, ідентифікаційний номер НОМЕР_8 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за членом колгоспного двору.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , паспорт серії НОМЕР_9 , виданий Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області 28.08.2007 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_10 право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарським будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Болградський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п.3 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо … апеляційного оскарження, … продовжуються на строк дії такого карантину".

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя С.В.Кодінцева