Провадження № 2/201/537/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Мунтян А.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищенаведеним позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2008 року належить домоволодіння АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, ОСОБА_2 не проживає у вказаному будинку понад один рік без поважних причин, не несе участі в утриманні житла, її особисті речі у будинку відсутні. Позивач вказує на те, що перешкод у користуванні житловим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинять. За весь період реєстрації відповідач мешкала у 2013 році, після чого виїхала. Також, позивач посилається на те, що відповідачу на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 , та не має обмежень щодо користування та проживання у вказаній квартирі. Таким чином, позивач вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги та не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Тому позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійснені права користування і розпорядження майном (а.с.1-4).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.14)

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (15).

До суду 01 жовтня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 16).

Ухвалою судді від 01 жовтня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 17-18).

Від представника відповідача адвоката Якуб С.А. 28 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання посилається на те, що позивач не надав доказів, які підтверджують дійсну відсутність відповідача за місцем реєстрації. Так, представник відповідача посилається на те, що дійсно позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить домоволодіння АДРЕСА_1 . Також позивачу належить земельна ділянка за указаною адресою, на якій він та його дружина за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку, який на даний час не введено в експлуатацію, але придатний для проживання, де до червня 2019 року мешкала відповідач разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . В той час, коли відповідач була закордоном, позивач вигнав свою дружину з молодшою донькою з будинку без речей. На даний час у справі № 201/10657/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на незавершений об`єкт будівництва, усунення перешкоди у користуванні, накладено арешт на новий будинок. Відповідач повернулася з Германії 12 вересня 2019 року та її зустрів батько (позивач у справі), який привіз її за місцем реєстрації, але ключів від дверей не надав, посилаючись, що вона може приходити до будинку лише з ним або його матір`ю ОСОБА_7 . Також, представник відповідача посилається на те, що відповідач перебувала закордоном лише три місця з 12 червня 2019 року по 12 вересня 2019 року, що підтверджується відповідними відмітками у закордонному паспорті. У домоволодінні по АДРЕСА_1 відповідач зареєстрована з 2011 року, де і жила з батьками спочатку у старому будинку, який позивач успадкував, а потім у новому (а.с.68-69).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач відсутня за місцем реєстрації з поважних причин, окрім того там знаходяться її особисті речі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 грудня 2008 року належить домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.5).

Згідно з домовою книгою, а також з відомостями відділу адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області, отриманим на запит суду, за адресою домоволодіння АДРЕСА_1 з 29 листопада 2011 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є донькою позивача та була зареєстрована у вказаному домоволодінні за заявою батька (а.с. 7-9, 16).

Як зазначає позивач у позовній заяві відповідач за місцем реєстрації понад один рік не проживає без поважних причин та не несе витрат на утримання житлового приміщення.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

ОСОБА_4 стверджує, що відповідач не проживає у належному йому будинку більше одного року. Як на доказ відсутності відповідачів за місцем реєстрації більше одного року, посилається на покази свідків, клопотання про виклик яких було задоволено у судовому засіданні, проте позивач не забезпечив їх явку у судове засідання.

Також позивач посилається на те, що ОСОБА_2 проживала за місцем реєстрації лише у 2013 році, після чого виїхала, а тому не проживає за адресою реєстрації без поважних причин, однак зазначене не підтверджено належними доказами.

Зокрема, позивачем не надано актів обстеження умов проживання, складених компетентними органами, докази відсутності речей відповідача у спірному домоволодінні, докази її проживання у іншому місті.

Також недоведеною є і поважність причин відсутності відповідача за вказаною адресою понад рік.

Так, свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона є подругою відповідача, яка з 7 класу разом зі своїми батьками переїхала проживати до приватного будинку. На даний час відповідач проживає у бабусі по материнській лінії та не має можливості потрапити до будинку, оскільки її батько перешкоджає у цьому.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він є дідусем відповідача, яка з 2013 року проживала у будинку батьків. У цьому будинку у неї була своя кімната. З літа 2019 року онука перестала проживати у спірному будинку, оскільки позивач перешкоджає їй туди потрапити.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача та з 2012 року вони проживали у старому будинку, а вже в лютому 2013 року вони переїхали проживати до нового будинку. У липні 2018 року чоловік відключив світло у новому будинку, а потім і тепло. У липні 2019 року позивач вигнав їх з молодшою донькою з будинку та перешкоджає їм у праві користування житлом.

Крім того, відповідач лише три місяці у період з 12 червня 2019 року по 12 вересня 2019 року не проживала за указаною адресою, оскільки перебувала закордоном у зв`язку з навчанням, що підтверджується відміткою у її закордонному паспорті (а.с.50).

Більш того, на даний між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 існує спір про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, виділення частки в натурі, визнання права забудовника, усунення перешкод в користуванні об`єктом незавершеного будівництва (а.с.44-45). Матір відповідача неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо дій позивача по відношенню до неї та дітей.

Таким чином, ОСОБА_2 дійсно більше року не проживає за місцем реєстрації, і вона це підтвердила у судовому засіданні. В той же час, ОСОБА_2 надала достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження існування поважних причин не проживання її у спірному домоволодінні, оскільки вона вимушена проживати зі своїми бабусею та дідусем, оскільки на даний час між її батьками виникли неприязні стосунки і триває спір щодо указаного нерухомого майна.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 не сплачує кошти за надані комунальні послуги, суд не може прийняти до уваги з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач не несе витрат по утриманню домоволодіння та не сплачує вказаних коштів, як і доказів, з яких можливо було б встановити хто саме здійснює сплату за комунальні послуги. Крім того, суд звертає увагу на те, що не сплата коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до відповідача. Також посилання позивача на наявність у відповідача у власності іншого нерухомого майна також не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову ОСОБА_4 немає, оскільки належних та допустимих доказів того, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає за місцем реєстрації до суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде виготовлено 25 травня 2020 року.

Суддя С.О. Демидова