Постанова

Іменем України

26 травня 2020 року

м. Київ

справа № 2-56/11

провадження № 61-35005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції - Фурдига Віталій Омелянович,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС Дрогобицького МУЮ) - Фурдиги В. О., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В обгрунтування скарги посилалась на те, що 17 травня 2017 року їй було вручено копії постанов про відкриття виконавчого провадження ВП № 45219434 від 24 жовтня 2014 року та ВП № 45219680 від 24 жовтня 2014 року, винесених старшим державним виконавцем ВДВС Дрогобицького МУЮ Фурдигою В. О. з примусового виконання ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2012 року про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо сплати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 15 000 доларів США в гривневому еквіваленті - по 7 500 доларів США кожній.

Про наявність зазначених виконавчих проваджень їй стало відомо 11 травня 2017 року з інтернет-сайту електронних торгів, де було виставлено на продаж належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постанови про відкриття виконавчих проваджень їй були вручені на підставі її заяви від 15 травня 2017 року.

Заявник зазначала, що дії старшого державного виконавця з відкриття вказаних виконавчих проваджень, винесення постанови про арешт майна та призначення експерта є незаконними.

Державний виконавець відкрив виконавче провадження на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2012 року про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Дрогобицької державної нотаріальної контори № 1 та Дережицької сільської ради, про визнання заповіту недійсним.

Однак, вказана ухвала про закриття провадження не є виконавчим документом у розумінні статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Також вважала, що на виконання даної мирової угоди судом повинен був виданий виконавчий лист, а тому дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження на підставі ухвали є неправомірними.

Крім цього, заявник просила поновити пропущений строк на оскарження, оскільки постанови про відкриття виконавчого провадження їй не надсилались, а були отримані нею лише 17 травня 2017 року на підставі поданої заяви.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року скаргу задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, як такий, що пропущений з поважних причин.

Визнано дії державного виконавця ВДВС Дрогобицького МУЮ Фурдиги В. О. у виконавчому провадженні ВП №45219434 та ВП № 45219680 неправомірними.

Скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження № 45219434 від 24 жовтня 2014 року та ВП № 45219680 від 24 жовтня 2014 року, які винесені старшим державним виконавцем ВДВС Дрогобицького МУЮ Фурдигою В. О. при примусовому виконанні ухвали № 1306/56/2011, виданої 28 грудня 2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про визнання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо сплати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 15 000 доларів США в гривневому еквіваленті - по 7500 доларів США кожній.

Скасовано постанову від 15 січня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 45219434.

В решті вимог відмовлено.

Суд першої інстанції поновив строк на оскарження дій державного виконавця, зазначивши, що заявниця не була повідомлена про винесення постанов про відкриття виконавчого провадження і документи про їх отримання в матеріалах виконавчих провадженнях відсутні.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з того, щоухвала про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди не є виконавчим документом в розумінні статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та не відповідає обов`язковим вимогам до виконавчого документу.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця ВДВС Дрогобицького МУЮ Фурдиги В. О., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та скасування постанов залишено без розгляду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що заявниці було відомо про проведення державним виконавцем виконавчих дій у вказаних виконавчих провадженнях ще з 11 червня 2015 року, а саме - після отримання акту опису та арешту належного їй майна від 11 червня 2015 року, про що свідчить її підпис в даному документі. З цього часу заявник знала про наявність виконавчих проваджень, могла дізнатись інформацію про їх відкриття, про винесені державним виконавцем постанови й оскаржити їх до суду. Однак, своїм правом боржниця скористалась лише зі спливом майже двох років, що значно перевищує встановлений законом строк на оскарження дій державного виконавця.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій належним чином не дослідив усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахував доводи заявника та не надав оцінку поданим нею доказам.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 2-56/11 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

14 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2012 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Дрогобицька державна нотаріальна контора № 1 та Дережицька сільська рада, про визнання заповіту недійсним. Провадження у справі закрито.

07 жовтня 2016 року до ВДВС Дрогобицького МУЮ надійшли заяви стягувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про прийняття до виконання ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2012 року про визнання мирової угоди, оскільки така мирова угода виконана лише частково.

Державним виконавцем на підставі статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» 24 жовтня 2014 року винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 45219434 та № 45219680.

11 червня 2015 року старшим державним виконавцем Фурдигою В. О. в присутності понятих в рамках здійснення виконавчих дій за вказаними виконавчими провадженнями було проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 за місцем її проживання в АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт. При проведенні вказаної виконавчої дії була присутня ОСОБА_1 , яка отримала відповідний акт, про що поставила свій підпис.

ОСОБА_1 отримала копії постанов про відкриття виконавчих проваджень 17 травня 2017 року на підставі її заяви від 15 травня 2017 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства в Україні (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 67 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом.

Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (стаття 68 ЦПК України у вказаній редакції).

Відповідно до статті 69 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 72 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Установлено, що 24 жовтня 2014 року старшим державним виконавцем були відкриті виконавчі провадження ВП №№ 45219434, № 45219680 шляхом винесення відповідних постанов.

У матеріалах справи та у виконавчих провадженнях відсутні дані про отримання копій таких постанов боржником ОСОБА_1 у 2014-2016 роках.

При цьому, судом апеляційної інстанції установлено, що 11 червня 2015 року старшим державним виконавцем Фурдигою В. О. в присутності понятих в рамках здійснення виконавчих дій за вказаними виконавчими провадженнями було проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 за місцем її проживання в АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт.

При проведенні вказаної виконавчої дії була присутня ОСОБА_1 , яка отримала відповідний акт, про що поставила свій особистий підпис.

Вказане свідчить про те, що 11 червня 2015 року ОСОБА_1 стало відомо про наявність відкритих виконавчих проваджень № ВП 45219434 та № ВП 45219680 і саме з вказаного часу боржниця повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до частини першої статті 385 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) скаргу може бути подано до суду, зокрема у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Встановлено, що зі скаргою на дії державного виконавця ОСОБА_1 звернулась лише 22 травня 2017 року.

Згідно з частиною другою статті 385 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду) пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ЦПК України у вказаній редакції, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання (частина 3 статті 73 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення зі скаргою до суду)).

Апеляційним судом встановлено, що будь-яких доказів про наявність об`єктивних, непереборних обставин, що перешкоджали звернутись до суду зі скаргою на дії державного виконавця протягом майже двох років, заявницею суду не надано.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що заявниця звернулась до суду із значним пропуском встановленого законом строку на оскарження дій державного виконавця, оскільки про проведення державним виконавцем виконавчих дій в межах виконавчих проваджень їй стало відомо ще 11 червня 2015 року, про що свідчить її підпис в акті опису та арешту майна.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо вказаних вимог скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положеньстатті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев