Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 645/5540/16-ц

провадження № 61-33486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Фрунзенський відділ державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторггруп»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року у складі судді Горпинич О. В. та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Фрунзенський відділ Державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторггруп», про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, зобов`язання повернути квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2013 року проведено торги з реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , за результатами яких укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , покупцем вказаного майна став ОСОБА_2

20 лютого 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року визнано недійсним результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - кватири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом від 09 серпня 2013 року та актом про реалізацію предмета іпотеки головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ, визнано недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. У вказаному рішенні апеляційна інстанція зазначала, що власником нерухомості, придбаної внаслідок проведення прилюдних торгів, що визнані недійсними, став ОСОБА_2 і його право власності оформлено свідоцтвом. Вимог про скасування цього правовстановлюючого документа ОСОБА_5 заявлено не було.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року рішення суду апеляційної інстанції щодо визнання прилюдних торгів з реалізації спірної квартири та договору купівлі-продажу спірної квартири недійсними залишено без змін.

Перші власники квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції від 14 квітня 2014 року про визнання недійсним результатів прилюдних торгів, звернулися до Фрунзенського районного суду міста Харкова із позовною заявою про визнання нікчемним договору дарування спірної квартири, скасування права власності, реєстрації та визнання права власності.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 19 лютого 2015 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та витребувано на користь ОСОБА_4 з незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , виключено із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 , визнано право власності за ОСОБА_4 на дану квартиру.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено: витребувано на їх користь з незаконного володіння ОСОБА_3 по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1 , виключено із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію прав власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ; визнано право власності по 1/2 частині за

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на спірну квартиру.

24 липня 2015 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційною служби ХМУЮ прийнято рішення

№ 23142060 про проведення державної реєстрації прав власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 за

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі рішення суду, інформація з цього приводу внесена до відповідного Державного реєстру.

31 липня 2015 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6

19 листопада 2015 року згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7

27 листопада 2015 року згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1

30 вересня 2015 року Харківський окружний адміністративний суд скасував рішення про проведення державної реєстрації прав власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 за

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Харківської області

від 04 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 нікчемним, скасування права власності та реєстрації, визнання права власності на квартиру відмовлено.

У вказаному рішенні, підставою відмови у задоволенні позовних вимог вказувалося, що позивачі не є власниками спірного майна, оскільки втратили право розпорядження квартирою АДРЕСА_1 . Єдиною причиною за якою договір дарування квартири АДРЕСА_1 не був визнаний нікчемним та не скасовано право власності та реєстрації ОСОБА_3 стало те, що перші власники квартири - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали права розпоряджатися квартирою, оскільки вона перебувала в іпотеці.

05 січня 2016 року ОСОБА_3 подав до Фрунзенського районного суду заяву про витребування від ОСОБА_1 спірної квартири. При отриманні позовної заяви та додатків до неї, ОСОБА_1 вперше дізналася про те, що її права, як власника спірної квартири, порушені.

01 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування нерухомого майна задоволено та витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В позові зазначалося, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна боржника, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - переможця прилюдних торгів. Визнаючи прилюдні торги недійсними, апеляційний суд Харківської області застосував до правовідносин, що склалися, положення частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України.

У відповідності до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, свідоцтво на право власності № НОМЕР_1 , видане 17 серпня 2013 року ПН ХМНО Маслак Н . В. на ім`я ОСОБА_2 , видано в порушення законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

Оскільки спірний правочин, пов`язаний з відчуженням спірного житла відповідачу ОСОБА_2 , зазначений правочин не створює юридичних наслідків, у вигляді переходу прав власності на зазначене житло до ОСОБА_2 , а відтак, і виникнення у останнього права розпоряджатися спірним майном.

За таких обставин, ОСОБА_2 не міг розпоряджатися спірним майно, в тому числі відчужувати його за договором купівлі-продажу, дарування, та іншим способом.

Оскільки публічні торги, та договір купівлі-продажу на підставі яких право власності набув ОСОБА_2 визнані недійсними рішенням суду, яке на даний час є чинним, вони не породжують права власності. Договір дарування укладено дарувальником, який не є власником майна, то договір дарування є недійсним в розумінні частин другої, третьої статті 215, частини п?ятої статті 216 ЦК України.

Таким чином, на думку позивача, договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 є недійсним.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане ПН ХМНО Маслак Н. В., 17 серпня

2013 року за реєстровим № 1922 на ім`я ОСОБА_2 , визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 20 лютого 2014 року, посвідчений ПН ХМНО Маслак Н. В., за реєстровим № 310; зобов`язати кожну зі сторін недійсних правочинів повернути другій стороні у натурі все, що вони одержали на його виконання; зобов`язати ОСОБА_3 повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколів до неї, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 203, 215, 216, 317, 319, 321 ЦК України та прийшов до висновку про те, що підстав вважати порушеними права та інтереси позивача, видачею на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру та укладенням оспорюваного договору дарування квартири від 22 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 залишено без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 квітня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року та повернути справу на новий розгляд до Фрунзенського районного суду міста Харкова.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незважаючи на складність справи, що пов?язана з численною зміною власників нерухомості, судовими позовами, задіяними сторонами, не врахував клопотання сторони позивача про необхідність ретельного та всебічного дослідження кожної ланки ланцюга правових рішень, що призвели до порушення права власності добросовісного покупця нерухомості. Заявник зазначаючи про те, що фіктивним є правочин, який вчинений без наміру правових наслідків, що обумовлені ним, вказує про наявне приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме дарування ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_3 .

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Фрунзенського районного суду міста Харкова.

14 серпня 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 жовтня 2019 року № 1758/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-33486св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи у зв?язку зі звільненням у відставку судді.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 жовтня 2019 року справу призначено іншому судді.

Розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 1021/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-33486св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 13 квітня 2020 року справу призначено іншому судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 12 серпня 2011 року державним виконавцем Фрунзенського ВДВС ХМУЮ в межах виконавчого провадження № 25901243 складено акт опису та арешту майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , реалізацію майна доручено Спеціалізований організації ХФ ТОВ «Укрспецторггруп».

Згідно протоколу проведення прилюдних торгів № 21-0462/13, останні відбулися

09 серпня 2013 року. У торгах приймав участь один учасник ОСОБА_2 , який вніс гарантійний внесок і став переможцем, придбавши вказану квартиру за початковою ціною.

14 серпня 2013 року державним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки. Результати прилюдних торгів оформлено вказаним протоколом та актом головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ

Цуркова С. І., затвердженого начальником цього відділу Карпенко В. О. 14 серпня 2013 року. На підставі вказаного акту про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_4 , ПН ХМНО Маслак Н. В. 17 серпня 2013 року видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_2 , яке зареєстровано в реєстрі за № 1922.

Згідно свідоцтва від 17 серпня 2013 року ОСОБА_2 належить на праві власності нерухоме майно, що складається з трикімнатної ізольованої квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м.

Відповідно до договору дарування від 20 лютого 2014 року ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 39,2 кв.м, загальною площею 64,2 кв.м. В договорі зазначалося, що вищевказана квартира належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва, виданого ОСОБА_11 , ПН ХМНО

17 серпня 2013 року, реєстровий № 1922. Державну реєстрацію права власності на квартиру за дарувальником в Державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено Маслак Н. В., державним реєстратором - ПН ХМНО, право власності зареєстровано 17 серпня 2013 року, витягу 8108574, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 лютого 2014 року № 18052093, зареєстровано право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року визнано недійсним результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом № 21-0462/13 від 09 серпня 2013 року та актом про реалізацію предмета іпотеки головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлений протоколом № 21-0462/13 від 09 серпня 2013 року та актом про реалізацію предмета іпотеки головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ.

Вказане рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року витребувано на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з незаконного володіння ОСОБА_3 по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1 , виключивши із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , визнано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнано право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

31 липня 2015 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу. Відповідні відомості щодо права власності на нерухоме майно було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

30 вересня 2015 року Харківським окружним адміністративним судом скасовано рішення № 23142060 від 24 липня 2015 року Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Михайлової І. В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 по 1/2 частині за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2015 року скасовано рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 19 лютого 2015 року та в задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ПН ХМНО Маслак Н. В., про визнання договору дарування квартири нікчемним, скасування права власності та реєстрації, визнання права власності на квартиру - відмовлено.

19 листопада 2015 року ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідні відомості щодо права власності на нерухоме майно було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

27 листопада 2015 року ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідні відомості щодо права власності на нерухоме майно було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2016 року витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також норми ЦПК України, за якими кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані норми кореспондуються із нормами статей 12, 81 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) положення яких передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодися й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, встановив, що рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 серпня 2016 року витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами наявність порушеного права.

Аргументи заявника щодо фіктивності спірного правочину, який вчинений без наміру правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки є наявне приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме дарування ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_3 . Верховним Судом відхиляються, оскільки за правилами частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається зі зімісто позовної заяви та зі змісту уточненої позовної заяви,

ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом, як підставу заявлених позовних вимог, не вказувала про фіктивність спірного правочину, дана підстава не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, є аналогічними доводам, наведеним у позовній заяві та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська