Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 759/16571/16-ц

провадження № 61-22096св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вепрейчук Оксана Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Вепрейчук Оксани Іванівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенеця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32270343 від 08 листопада 2016 року (номер запису про право власності 17333385 від 08 листопада 2016 року) про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 14 червня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого остання передала у його власність грошові кошти у розмірі 351 608 грн, що еквівалентно 30 000 доларів США.

В забезпечення належного виконання умов договору позики, 14 червня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено додаткові угоди до договору позики та договору іпотеки, за умовами яких, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти у розмірі 647 500 грн, що еквівалентно 50 000 доларів США.

12 жовтня 2016 року він отримав від ОСОБА_2 повідомлення про порушення основного зобов`язання, в якому остання вимагала виконання порушеного зобов`язання у строк не менше ніж 30 днів та попереджувала про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Проте, позивачу стало відомо, що 08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та спірна квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що реєстраційні дії державного реєстратора вчинені з порушенням закону, оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. не пересвідчилась у дотриманні вимог чинного законодавства та наявності для цього правових підстав, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю та необґрунтованості заявлених позовних вимог. Приватний нотаріус надала належну оцінку договору та окремим його положенням, які повністю відповідали закону України «Про іпотеку», прийнявши від ОСОБА_2 відповідну заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а також повідомлення про порушення основного зобов`язання, враховуючи пропущений 30 денний термін для виконання основного зобов`язання та підпис позивача на вказаному повідомлені про неможливість виконання вимог іпотекодержателя, правомірно провела державну реєстрацію, а саме перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_1 до іпотеко держателя ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд м. Києва постановою від 08 лютого 2018 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, щооскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також судами не застосовано закон (правову норму), який (яка) підлягав (підлягала) застосуванню.

Рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та оскаржувані судові рішення прийняті не на підставах та не у спосіб визначені чинним законодавством України, оскільки відповідач не встановив відповідність поданих ОСОБА_2 документів вимогам законодавства, а суди залишили цей факт поза увагою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Святошинського районного суду м. Києва.

21 березня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

15 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного цивільного суду Капустинським В. № 1097/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

15 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової

справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю., судді, які входять до складу колегії: Бурлаков С. Ю., Коротенко Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 червня 2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого остання передала у власність позичальника грошові кошти у розмірі 351 608 грн, що еквівалентно 30 000 доларів США.

В забезпечення належного виконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, 14 червня 2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено додаткові угоди до договору позики та договору іпотеки, за умовами яких, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти в розмірі 647 500 грн, що еквівалентно 50 000 доларів США.

Відповідно до пункту 5.5 договору іпотеки задоволення вимог іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим договором або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 5.5.1 вказаного договору відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може: згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнити забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя за договором позики шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. В цьому випадку цей договір (застереження пункт 5.5.1) є правовою підставою для реалізації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Додатково укладати договір про задоволення вимог іпотекодержателя не потребується (пункт 5.5.1.1 договору).

Пунктом 1.1 договору іпотеки квартири визначено, що відповідно до підпункту 2.1 договору позики іпотекодавець зобов`язаний повернути позику до 13 червня 2015 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики у встановлені строки, 23 грудня 2015 року ОСОБА_2 вручила ОСОБА_1 нотаріально посвідчене повідомлення про порушення основного зобов`язання, в якому вимагала відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» виконати порушене зобов`язання не менш ніж у тридцятиденний строк та попередила, що у разі не виконання даної вимоги вона в праві розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 5.5.1.1. договору іпотеки від 14 червня 2014 року.

У вказаному повідомленні від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що йому відомо про вимогу іпотекодержателя щодо необхідності виконання основного зобов`язання за договором позики.

08 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вепрейчук О. І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки квартири серія та номер 668 від 14 червня 2014 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та друга статті 11 ЦПК України, в чинній редакції станом на час розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічні приписи закріплені у частинах першій і третій статті 13 ЦПК України.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України, в чинній редакції станом на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України, в чинній редакції станом на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) (висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У справі, що переглядається ОСОБА_2 є особою, за якою зареєстровано право власності на предмет іпотеки, рішення про державну реєстрацію якого є предметом спору.

Вимоги позову направлені на позбавлення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Проте, позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, суди не мали правових підстав надавати оцінку законності набуття права власності на квартиру ОСОБА_3 , особою не залученою до участі у справі, а саме з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача мали б відмовити у його задоволенні.

Аргументи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені без додержання норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування

судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун