ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/988/18 Номер провадження 22-ц/814/962/20Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 17:16:04 год. по 18:09:28 год., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, після збільшення позовних вимог, просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період часу з 01.03.1996 року до березня 2012 року;

- визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41700094 від 20.06.2018 року, ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради, Полтавської області.

В обґрунтування позову вказувала на те, що з відповідачем після розірвання шлюбу і до цього часу продовжують постійно проживати разом, однією сім`єю в домоволодінні АДРЕСА_1 , ведуть спільне господарство, разом приймають участь в урочистих подіях, що відбуваються в сім`ї, що підтверджується відповідними фотознімками та показаннями свідків.

Окрім того, вказувала, що під час сумісного проживання в будинку за рахунок спільних з відповідачем коштів та спільних зусиль ними було здійснено переобладнання та перебудову належного її свекрусі будинку, внаслідок чого будинок істотно збільшився у своїй вартості.

Вказувала, що Державна реєстрація будинку після смерті ОСОБА_3 здійснена в супереч діючого законодавства з порушенням норм матеріального права та самої процедури реєстрації речових прав та прав власності на нерухоме майно, оскільки у покійної було відсутнє право власності на будинок, а вона сама була лише записана у господарській книзі як голова двору.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи і обставини, на які зроблено посилання у позовній заяві.

Зокрема, звертається увага на фотознімки і дані, що містяться в ощадних книжках, яким, на переконання позивача, суд не дав належної оцінки.

Окрім того, в апеляційній скарзі підкреслюється, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, якими врегульований порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому зробив помилкові висновки щодо правомірності дій державного реєстратора у частині реєстрації права власності на спірну садибу за ОСОБА_3 .

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та Державний реєстратор Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Коршенко Л.В., посилаючись на правові позиції судів касаційної інстанції у подібних спорах, навели свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 жовтня 1980 року по 29 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому у Білецьківській сільській раді Кременчуцького району (а.с.9- 10).

Згідно довідки Білецьківської сілької ради Кременчуцького району Полтавської області № 18-496 від 23.04.2018 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та має склад сім`ї: чоловік - ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 , онук ОСОБА_7 (а.с.11).

Згідно технічного паспорта від 12.05.1996 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником будинку є ОСОБА_3 (а.с.42-45).

Показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , а також даними технічного паспорту підтверджено, що ОСОБА_3 як власник спірного домоволодіння за власні кошти здійснювала прибудови та переобладнання належного їй будинку, які були нею повністю завершені ще до 1980 року, та будівлю деяких господарських споруд на виділеній для обслуговування будинку земельній ділянці - в період часу з 1961 до 1990 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.46).

Згідно листа Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори № 789/02-14 від 30.05.2018 року після померлої ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 439/03, спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 (а.с.48).

Відповідно довідки Білецьківської сільської ради № 18-416 від 16.04.2018 року та витягу № 128287376 від 20.06.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності будинок по АДРЕСА_1 , з моменту його забудови в 1959 році належав матері відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , згідно технічного паспорта, серія та номер: б/н, виданий 26.04.2018 року, видавник: КП «Кременчуцьке міжміське БТІ Полтавської обласної ради»; виписки із погосподарської книги, серія та номер: 18-517, виданий 31.05.2018 року Білецькою сільською радою (а.с.80 зворот, 81).

Згідно повідомлення Білецківської сільської ради № 18-544 від 06.06.2018 року відповідно запису в погосподарській книзі сільської ради під № 00-1086-1 житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 рахується за нині померлою гр. ОСОБА_3 та знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га з фонду комунальної власності. Правовстановлюючі документи на будинок відсутні (а.с.12, 79).

З архівного витягу № 04-01/235 від 15.06.2018 року вбачається, що рішенням засідання виконавчого комітету Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 96 від 30 жовтня 1997 року передано у приватну власність безкоштовно гр. ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га, в тому числі: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,05 га, та для ведення особистого підсобного господарства 0,20 га в АДРЕСА_1 .( а.с.49)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки, будинок з часу його забудови ніколи не був об`єктом права власності подружжя під час перебування сторін шлюбі.

Судом першої інстанції визнано доведеним те, що сторони після розірвання шлюбу проживали в різних кімнатах будинку, шлюбні відносини між ними відсутні, спільне господарство вони не ведуть, а спільне фотографування сторін разом дітьми та онуками з нагоди свят та інших урочистостей, не може свідчити про наявність між сторонами відносин, які притаманні сім`ї, в розумінні норм права, які визначають зміст сімейних правовідносин.

Суд першої інстанції також зробив висновок, що рух коштів, відображений в ощадних книжках, не підтверджує цільове використання зазначених грошових коштів саме на будівництво господарських споруд належного ОСОБА_3 домоволодіння.

Доводи позивача щодо незаконності державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за померлою ОСОБА_3 суд визнав хибними, оскільки вони грунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач ОСОБА_1 посилалася на такі фактичні обставини: з жовтня 1980 року по листопад 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 ; після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім`єю, вели спільне господарство; відразу після одруження вона оселилася, зареєструвалася і продовжує проживати у спірному будинку; за час перебування у шлюбі і після його офіційного розірвання внаслідок спільної праці та за рахунок вкладення спільних коштів вартість спільного будинку істотно збільшилася.

В апеляційній скарзі стверджується про те, що усі поліпшення спірного будинку були здійсненні у період з 1982 року по 1996 рік.

Таким чином, відповідно до приписів ст.5 ЦК України до спірних правовідносин підлягають до застосування норми КпШС УРСР 1969 року і ЦК УРСР 1963 року.

Нормами сімейного законодавства, яке було чинним у період з 1980 року по 1996 рік (ст.22,ст.24, ст.25 КпШС УРСР 1969 року), передбачалося, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Інститут фактичних шлюбних відносин (проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу) введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України (з 01 січня 2004 року), отже майнові правовідносини між сторонами спору після листопада 1995 року (розірвання шлюбу) до 01 січня 2004 року слід оцінювати на підставі загальних норм ЦК УРСР 1963 року і ЗУ «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року (із змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст..17 ЗК і ст..14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

З наведених роз`яснень слідує, що спільна сумісна власність у період з жовтня 1980 року по травень 1996 року згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках:

-Майно придбане подружжям за час шлюбу,

-Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї,

-Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю.

Відповідно до ч.2 ст.430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР такий договір мав укладися у письмовій формі.

Такий договір між сторонами після розірвання шлюбу (листопад 1995 року) не укладався.

Норми ст.25 КпШС УРСР застосовуються у тому випадку, коли внаслідок трудових або грошових витрат другого з подружжя або їх обох істотно збільшилося у своїй цінності майно, яке було особистою власністю одного із подружжя.

У позові ОСОБА_1 не вказує, кому належав спірний будинок на час її вселення до нього.

У заяві про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.72-74) стверджує про незаконність реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 (мати відповідача), яке відбулося 05 червня 2018 року.

Наявними у матеріалах справи документами (т.1 а.с.12,13,40,42-45, 49, 79 і зворот, 80 і зворот, 132, інвентаризаційна справа №493) підтверджені такі фактичні обставини: згідно запису в погосподарській книзі №00-1086-1 спірний будинок 1959 року забудови рахується за ОСОБА_3 ; технічне обстеження будинку у травні 1996 року проводилося у присутності ОСОБА_3 ; рішенням виконавчого комітету Білецьківської сільської ради №96 від 30 жовтня 1997 року ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка для обслуговування спірного житлового будинку; до 2018 року правовстановлюючий документ на спірний будинок не видавався.

Таким чином, зазначеними доказами достовірно підтверджено, що спірний будинок на час укладення шлюбу між сторонами та у подальшому (до розірвання шлюбу) не був особистою власністю ОСОБА_2 , у зв`язку з чим спірний будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі ст.25 КпШС УРСР, тобто у зв`язку з тим, що він (будинок) внаслідок трудових або грошових витрат позивача істотно збільшився у своїй цінності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України, дав правильну оцінку наданим у справу доказам, зокрема показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , світлокопіям ощадних книжок (т.1 а.с.102 -107) і зробив правильний по суті висновок про недоведеність обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін спору.

Стверджуючи про незаконність державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_3 , позивач наполягає на тому, що спірний будинок був завершений будівництвом у травні 1996 року, про що свідчить технічний паспорт.

Як убачається зі змісту документів, що містяться у інвентаризаційній справі №493, поверховий план та інша технічна документація будинку були виготовлені 12 травня 1996 року у зв`язку з підключенням будинку до системи газопостачання. При цьому в оціночному акті на побудову літ. «А» зазначений рік побудови - 1960, в оціночному акті на побудову літ. «Б» зазначений рік побудови - 1980, в оціночному акті на господарсько-побутові побудови зазначені роки побудови - з 1975 по 1990 роки.

В матеріалах інвентаризаційної справи №493 відсутні дані про те, що технічний паспорт (технічна документація) виготовлені у зв`язку із закінченням будівництва спірного будинку (введенням його в експлуатацію).

За відсутності інших належних і допустимих доказів, які б підтвердили зворотнє (або ж іншу дату завершення будівництва) суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що спірний будинок відноситься до категорії тих, що були збудовані до 05 серпня 1992 року, у зв`язку з чим державний реєстратор у відповідності до приписів ст.31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.43, п.58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень правомірно зареєстрував право власності на спірний будинок за ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов