Постанова

Іменем України

26 травня 2020 року

м. Київ

справа № 756/7824/17

провадження № 61-40687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

представник відповідача - Сидорова Юлія Вікторівна ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року у складі судді Майбоженко А. М. та постанову апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи) про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 грудня 2007 року між нею та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 120 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % з кінцевим терміном повернення кредиту до 28 грудня 2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 28 грудня 2007 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О. Р. та зареєстрований у реєстрі за № 5331, за умовами якого вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . 17 липня 2009 року вона отримала від ВАТ «Сведбанк» повідомлення від 16 липня 2009 року № 4124 про наявність простроченої заборгованості та настання строку виконання зобов`язань 26 липня 2009 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року стягнуто з неї і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року у розмірі 148 268,13 дол. США та пеню у розмірі 195 929,28 грн.

16 липня 2013 року на її адресу надійшов лист ТОВ «Кредитні ініціативи», у якому повідомлялося, що право вимоги за кредитним договором ПАТ «Сведбанк» на підставі відповідного договору від 28 листопада 2012 року було відступлено товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), яке у свою чергу цього ж дня відступило право вимоги на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Також повідомлялося, що станом на 15 лютого 2013 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 267 144,69 дол. США. При цьому документів, які б підтверджували перехід права вимоги саме у такому розмірі на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» надано не було.

Вважала, що такі дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо ненадання доказів переходу права грошової вимоги дозволяють їй як боржнику не виконувати свого обов`язку новому кредитору. Крім того, дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо нарахування з 28 листопада 2012 року процентів з цих підстав є незаконними з огляду на прострочення кредитора, оскільки останнім не вчинено дій, встановлених договором та актами цивільного законодавства, щодо повідомлення боржника про перехід права вимоги за кредитним договором і надання доказів на підтвердження цих обставин. Невиконання вказаних дій призвело до того, що вона як боржник позбавлена можливості виконати свої вимоги, оскільки їй невідомо, кому і на які реквізити зараховувати кошти.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд: визнати прострочення виконання зобов`язань боржником за кредитним договором від 28 грудня 2007 року, починаючи з 28 листопада 2012 року, простроченням кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» та визнати неправомірними дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо нарахування процентів за кредитним договором, починаючи з 28 листопада 2012 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що за змістом статей 516, 517, 613 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Таким чином, невчинення відповідачем певних дій не свідчить про настання прострочення кредитора у зобов`язанні, оскільки позивач, у зв`язку з обставинами, на які вона посилається, мала право погасити заборгованість первісному кредитору. Також відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання дій відповідача про нарахування процентів за кредитним договором від 28 грудня 2007 року, починаючи з 28 листопада 2012 року, неправомірними, так як з огляду на конкретні обставини справи та недоведеність обставин прострочення кредитора, визнання дій неправомірними є передумовою для захисту порушеного права, а не самостійним способом його захисту, оскільки вимога про примусове стягнення коштів не пред`явлена, а направлення відповідачем вимог про добровільну сплату процентів за користування кредитом не обмежує прав ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1022/0/226-20 і протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні її позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не звернули належної уваги на обставини, на які вона посилалася у своїй позовній заяві, зокрема, що дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо ненадання доказів переходу права грошової вимоги дозволяють їй як боржнику не виконувати свого обов`язку новому кредитору, крім того, дії ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо нарахування з 28 листопада 2012 року процентів є незаконними з огляду на прострочення кредитора, оскільки останнім не вчинено дій, встановлених договором та актами цивільного законодавства щодо повідомлення боржника про перехід права вимоги за кредитним договором і надання доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, заявник посилається на те, що апеляційний суд порушив її право на доступ до правосуддя, оскільки не повідомив належним чином про розгляд апеляційної скарги у судовому засідання 19 червня 2018 року, а тому обмежив право позивача на участь у судовому засіданні.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 грудня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 120 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % з кінцевим терміном повернення кредиту до 28 грудня 2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 28 грудня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О. Р. та зареєстрований у реєстрі за № 5331, за умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року у розмірі 148 268,13 дол. США та пеню у розмірі 195 929,28 грн.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу і цього ж дня, 28 листопада 2012 року, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за умовами яких клієнт відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення. До зазначеного реєстру включено кредитний договір від 28 грудня 2007 року, укладений з ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року частково задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2007 року у розмірі 951 208,82 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Як зазначає заявник та встановлено і вбачається із матеріалів справи, постанова апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року винесена з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для її скасування.

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду міст Києва від 31 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року.

Вказану ухвалу про відкриття апеляційного провадження у справі разом з копіями апеляційної скарги було надіслано учасникам справи листом апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року (а.с. 215).

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів призначено до судового розгляду на 19 червня 2018 року. Вказану ухвалу разом з повісткою-повідомленням надіслано сторонам відповідно до листа апеляційного суду від 06 червня 2018 року (а.с. 217), однак підтверджень отримання вказаних документів ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Натомість в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_1 лише ухвали про відкриття апеляційного оскарження, оскільки датою вручення є 05 червня 2018 року (а. с. 218). Крім того, в матеріалах справи міститься поштове повернення, з якого вбачається, що повістка про призначення розгляду справи в судовому засіданні на 19 червня 2019 року не була вручена представнику позивача ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що адресу не було розшукано (а.с. 220).

Згідно зі статтею 366 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Зазначене свідчить про неналежне повідомлення учасників справи, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 частини четвертої статті 12 ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, апеляційний суд порушив право ОСОБА_1 знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя, яке гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалюючи судове рішення, апеляційний суд на зазначені вимоги закону належної уваги не звернув та розглянув справу без повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, чим не забезпечив їй можливість навести свої міркування з приводу позовних вимог.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи та ця обставина підтверджується матеріалами справи, постанова апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати постанову апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян