Ухвала

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 274/4196/16-ц

провадження № 61-3880ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2017 та постанову Житомирського апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним вище позовом.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 03 березня 2017 року позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 липня 2006 року серії НОМЕР_1, видане виконкомом Бердичівської міської ради Житомирської області на підставі рішення Бердичівської міської ради Житомирської області

від 22 червня 2006 року № 349, на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 03 березня 2017 року в частині визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 10 липня

2006 року № НОМЕР_1, виданого виконкомом Бердичівської міської ради Житомирської області на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_3 та виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

26 лютого 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку

ОСОБА_1 подано касаційну скаргу (надійшла 02 березня

2020 року) на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2017 та постанову Житомирського апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із відсутністю підстави (підстав) касаційного оскарження судових рішень та сплатою судового збору у меншому розмірі, ніж це встановлено законодавством, та заявнику надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

На виконання вимог вищевказаної ухвали Верховного Суду заявником усунуто недоліки касаційної скарги.

Як підставу для скасування оскаржуваних судових рішень заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3

на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 липня

2006 року серії № НОМЕР_1, а саме: будинок, магазин продовольчих

товарів загальною площею 147, 6 кв. м та обладнання житлових кімнат

із допоміжними приміщеннями на другому поверсі загальною

площею 144, 7 кв. м, загальною площею 292, 3 кв. м, що знаходиться

за адресою: АДРЕСА_1 , законність якого оспорюється у цій справі.

Як вбачається з матеріалів касаційного провадження та оскаржуваних судових рішень, 31 серпня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

АТ «УкрСиббанк»), та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3

(далі - ФОП ОСОБА_3 ) укладений договір про надання поновлюваної кредитної лінії № 15/2006/км-756/ТТ499, за умовами якого банк надав позичальнику кредит, у розмірі 100 000 швейцарських франків. Для забезпечення зобов`язання за даним кредитним договором 31 серпня

2006 року між банком (іпотекодержателем) та ФОП ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно - будинок, магазин продовольчих товарів загальною площею 147,6 кв. м та обладнання житлових кімнат із допоміжними приміщеннями на другому поверсі загальною площею 144,7 кв.м, під літерою А-2, загальною площею 292,3 кв. м., що є власністю іпотекодавця та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, 30 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 44 960 євро, та договір про надання споживчого кредиту №1 /2, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі

3 499 грн 35 коп. На забезпечення вказаних зобов`язань за указаними між ОСОБА_3 та банком було укладено договір іпотеки 30 травня

2007 року, згідно якого іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку об`єкт нерухомого майна: будинок, магазин продовольчих товарів загальною площею 147,6 кв. м та обладнання житлових кімнат із допоміжними приміщеннями на другому поверсі загальною площею 144,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також 16 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку вищевказане нерухоме майно, право на яке підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 липня 2006 року серії НОМЕР_1, що видане виконкомом Бердичівської міської ради, про скасування якого заявлено у даній справі.

Обтяження спірного нерухомого майна іпотекою за іпотечним договором

від 31 серпня 2006 року зареєстровано державним реєстратором 31 серпня 2006 року, а за іпотечним договором від 30 травня 2007 року зареєстровано державним реєстратором 30 травня 2007 року, іпотекодержателем яких є АКІБ «УкрСиббанк».

Згідно умов договору іпотеки від 16 вересня 2008 року у разі порушення іпотекодавцем основного зобов`язання відповідно до умов договору, банк наділений правом задовольнити забезпечені вимоги за рахунок предмета іпотеки, тобто за рахунок вказаного вище нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду зробила висновок, що на момент розгляду судом першої інстанції вказаної справи

АТ «УкрСиббанк» було та залишається іпотекодержателем спірного нерухомого майна, оскільки договори іпотеки є чинними, а обтяження зареєстрованим. Кредитна заборгованість не погашена. Незважаючи на такі обставини, суд першої інстанції визнав незаконним та скасував оспорюване свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно від 10 липня

2006 року серії НОМЕР_1 № НОМЕР_1, яке стосується іпотечного майна, але при цьому не залучив банк до участі у справі, хоча ухвалене судом першої інстанції рішення безпосередньо вплинуло на права АТ «УкрСиббанк» як іпотекодержателя цього нерухомого майна, позбавивши можливості банк звернути стягнення на іпотечне майно для повернення наданих позичальнику ОСОБА_3 грошових коштів. Ухвалене судом першої інстанції рішення стосується іпотечного майна, прав та обов`язків скаржника як іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання рішення про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду

від 10 липня 2019 року в справі №522/3901/16-ц, відповідно до якої не залучення іпотекодержателя до участі у справі щодо іпотечного майна є підставою для скасування судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У відкритті касаційного провадження на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2017 та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд у постанові від 10 липня 2019 року в справі №522/3901/16-ц викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, отже у відкритті касаційного провадження щодо оскаржуваних судових рішень необхідно відмовити.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, не спростовують висновків суду.

Правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні постанови не викликає розумних сумнівів.

Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , змісту рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 03 березня 2017 та постанову Житомирського апеляційного суду

від 05 лютого 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 березня 2017 та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування реєстрації права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович