Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 564/260/19

провадження № 61-17212св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Ярослава Сергійовичана рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокуу складі судді Цвіркун О. С. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТВО «Автокредит Плюс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 надав свою згоду на приєднання до публічного договору шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору № RO00A!, згідно з яким

ТОВ «Автокредит Плюс» на умовах фінансового лізингу передало у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме автомобіль марки MAN F 2000, 1998 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а відповідач прийняв предмет лізингу та взяв на себе зобов`язання на підставі пунктів 4.1.; 4.4.; 4.7, 6.1-6.7 Публічного договору виконувати умови договору та сплачувати щомісячні лізингові платежі відповідно до умов договору. Заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 ЦК України. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію зазначений автомобіль належить на праві власності

ТОВ «Автокредит Плюс».

Строк лізингу за договором складав 60 місяців з моменту підписання додатку

№ 2 (графік лізингових платежів), а період сплати коштів - з 24 по 28 число кожного місяця. Тобто останній платіж повинен був бути сплачений 25 червня 2018 року. Між тим, останній платіж відповідачем сплачено 24 березня

2015 року, що відповідно до пункту 8.1 договору вважається подією дефолту. Про настання цього факту 08 жовтня 2018 року відповідач повідомлений, де було також зазначено про повернення автомобіля, надання автомобіля на інспектування для визнання його технічного стану та сплату заборгованості за договором фінансового лізингу.

Позивач належним чином виконав своє зобов`язання за договором фінансового лізингу та передав у платне користування відповідачу обумовлений договором предмет лізингу. Однак, в порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідач не перерахував в повному обсязі лізингодавцю лізингові платежі в термін зазначений у графіку сплати лізингових платежів. Починаючи з 24 березня 2015 року та по день звернення з позовом до суду відповідачем не було сплачено жодного чергового платежу за Публічним договором № RO00A! . Так, у відповідача виникла заборгованість, яка в цілому складає 61 238,00 грн.

ТОВ «Автокредит Плюс», з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на його корись прострочену заборгованість по вартості предмету лізингу - 16 921,00 грн, за простроченими відсотками -

10 795,44 грн, за простроченою комісією - 4 827,00 грн, за нарахованою пенею - 28 694,53 грн, що в цілому складає 61 238,41 грн та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» прострочену заборгованість по вартості предмету лізингу - 16 921,00 грн, за простроченими відсотками - 10 795,44 грн, за простроченою комісією - 4 827,44 грн, за нарахованою пенею - 5 363,27 грн, що в цілому складає 37 907,15 грн шляхом перерахування зазначеної суми на розрахунковий рахунок ТОВ «Автокредит Плюс».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Зобов`язано Управління державної казначейської служби у Костопільському районі повернути ТОВ «Автокредит Плюс»», надлишково сплачену суму судового збору в розмірі 1 692,45 грн.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відповідачем було порушено зобов`язання за договором фінансового лізингу через прострочення обов`язкових щомісячних платежів. Оскільки позовну давність пропущено позивачем лише в частині стягнення неустойки (пені) (строк дії договору фінансового лізингу сторонами встановлено до 26 червня 2018 року), тому її стягнуто в межах річного строку, а в решті - заборгованість стягнуто повністю.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я. С. залишено без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня

2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я. С., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що правило частини другої статті 806 ЦК України відсилає до загальних положень про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, тоді як частина друга статті 799 ЦК України передбачає нотаріальне посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Однак положення статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка є спеціальною нормою порівняно з частиною другою статті 799 ЦК України, дає перелік істотних умов договору лізингу, де відсутня така вимога щодо форми правочину як обов`язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, а міститься лише вказівка про його письмову форму. Тобто достатнім є укладення такого договору у простій письмовій формі, що і було зроблено сторонами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

17 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коноплястий Я. С. через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Автокредит Плюс» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого завлено відповідачем. Вказаний договір фінансового лізингу є нікчемним.

Доводи інших учасників справи

25 жовтня 2019 року представник ТОВ «Автокредит Плюс» - адвокат

Добринь Я. О. через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я. С. відмовити, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку щодо всіх обставин справи.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Костопільського районного суду Рівненської області.

У жовтні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 06 лютого 2020 року № 339/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-17212св19 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 лютого 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я. С. на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору щодо надання фінансового лізингу № RO00A ! , що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www . planetavto.com. ua, за умовами якого ТОВ «Автокредит Плюс» на підставах фінансового лізингу передало у платне володіння і користування предмет лізингу - автомобіль марки MAN F 2000, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер

НОМЕР_2 .

На підтвердження укладення договору фінансового лізингу сторонами підписано специфікацію та акт приймання-передачі від 26 червня 2013 року, за якими позивач передав, а відповідач прийняв обумовлений правочином предмет лізингу. При цьому будь-яких застережень чи зауважень контрагентами висловлено не було.

На виконання цього договору 26 червня 2013 року ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту з публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгострах».

В подальшому, 28 березня 2014 року відбувся страховий випадок і предмет лізингу було знищено через його згорання.

17 березня 2015 року 80 000,00 грн було перераховано страховиком на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс», який був вигодонабувачем за договором страхування, а 18 березня 2015 року - на його користь і 977,00 грн пені. Дані кошти було спрямовано на виплату страхового відшкодування відповідно до заяви відповідача на покриття кредитної заборгованості.

Останній платіж за умовами договору фінансового лізингу відповідачем було сплачено 24 березня 2015 року.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник ОСОБА_1 - адвокат Коноплястий Я. С. подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи спір, та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки відповідачем було порушено зобов`язання за договором фінансового лізингу через прострочення обов`язкових щомісячних платежів. Оскільки позовну давність пропущено позивачем лише в частині стягнення неустойки (пені) (строк дії договору фінансового лізингу сторонами встановлено до 26 червня 2018 року), тому її стягнуто в межах річного строку, а в решті - заборгованість стягнуто повністю. При цьому апеляційний суд вказав про безпідставність доводів відповідача про нікчемність правочину.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 263 ЦПК України, Верховний Суд виходить з того, що спірні правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір лізингу нотаріально не посвідчений, а отже відповідно до частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, дійшли помилкових висновків про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» заборгованості за договором фінансового лізингу, дійшовши висновку про те, що достатнім є укладення такого договору у простій письмовій формі, без нотаріального його посвідчення.

З огляду на статтю 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Оскільки у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв?язку з їх безпідставністю, аргументи заявника щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, додаткових збирання доказів матеріали справи не потребують, тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокута постанова Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Я. С. підлягає задоволеннюрішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року - скасуванню з ухваленням у справі ного рішення, судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в розмірі

2 881,50 грн та судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі

3 842,00 грн, а всього - 6 723,50 грн слід стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коноплястого Ярослава Сергійовича задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня

2019 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (код Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 34410930) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) 6 723,50 грн (шість тисяч сімсот двадцять три гривні п?ятдесят копійок) судових витрат, понесених відповідач за подання апеляційної та касаційної скарг.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 червня 2019 рокута постанова Рівненського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Сімоненко
Судді: Є. В. Петров А. А. Калараш С. Ю. Мартєв
С. П. Штелик