Постанова

Іменем України

28 травня 2020 року

місто Київ

справа № 236/1134/18

провадження № 61-3643св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Донецька обласна державна адміністрація,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року у складі судді Ткачова О. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Папоян В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2018 року звернувся до суду з позовом до Донецької обласної державної адміністрації про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він є спадкоємцем першої черги Ѕ частки спадкового майна після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька залишилося спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало батьку на підставі договору купівлі-продажу.

11 березня 2009 року позивач подав заяву про прийняття спадщини до Другої донецької державної нотаріальної контори, яка розташована за адресою: м. Донецьк, пл. Петровського, буд. 1, на підставі чого нотаріусом Давидовою С. М. заведено спадкову справу. 12 квітня 2018 року позивач отримав від нотаріуса Другої донецької державної нотаріальної контори Давидової С. М. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене домоволодіння, оскільки на момент звернення із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину Друга донецька державна нотаріальна контора зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 нотаріус не має можливості виявити, оскільки спадкова справа знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , тобто на території, яка є тимчасово не підконтрольною Україні, до неї відсутній фактичний доступ. Враховуючи наведене, позивач звернувся з позовом до суду та просив визнати за ним право власності на Ѕ частку спадкового майна у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , яке залишилося після смерті його батька.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог, вважаючи, що Донецька обласна державна адміністрація є неналежним відповідачем у справі.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося пред`явленням позову до неналежного відповідача.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами неповно з`ясовано обставини справи, не встановлено причини і підстави звернення до суду з позовом. Зазначає, що раніше ним пред`являвся позов до ОСОБА_2 , проте у задоволенні позову у справі № 236/3251/16-ц про поділ спадкового майна відмовлено, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом до Донецької обласної державної адміністрації.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Донецька обласна державна адміністрація просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач зазначив, що не є належним відповідачем у справі.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у лютому 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , який він придбав під час шлюбу з ОСОБА_4 , яка померла раніше за нього, та спадкоємцями після смерті яких є ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 та проживав у зазначеному будинку, вів господарство разом з батьком до 02 березня 2009 року.

11 березня 2009 року державним нотаріусом Другої донецької державної нотаріальної контори Давидовою С. М. заведено спадкову справу № 142 після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце заведення та місце зберігання - Друга донецька державна нотаріальна контора, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

12 квітня 2018 року постановою державного нотаріуса Другої донецької державної нотаріальної контори Давидової С. М. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки на момент звернення із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину Друга донецька державна нотаріальна контора зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 неможливо з`ясувати, оскільки спадкова справа № 142 знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у зоні проведення АТО та до неї відсутній доступ.

Згідно з відомостями, наданими Лиманською державною нотаріальною конторою, спадкова справа щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася та із заявами про прийняття або про відмову від спадщини до Лиманської державної нотаріальної контори особи не зверталися.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі статтею 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 визначив відповідачем Донецьку обласну державну адміністрацію, заперечував проти того, що його сестра ОСОБА_2 є належним відповідачем у справі.

У пунктах 30, 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 461/3581/16-ц (провадження № 14-421цс19) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що спір у цій справі стосується прав та інтересів ОСОБА_2 , а тому обґрунтовано залучив її до участі у справі як третю особу. При цьому без відповідної заяви або клопотання позивача про заміну відповідача чи залучення співвідповідача суд не вправі залучати до участі у справі інших осіб як відповідачів, які не визначені у такому процесуальному статусі позивачем.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, то висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю складу учасників справи є законними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , у позові йому задоволено, а тому він звернувся до суду з позовом саме до Донецької обласної державної адміністрації, відхилені Верховним Судом, оскільки підставою для відмови у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна у справі № 236/3251/16-ц стало недоведеність заявником на підтвердження його права на спадщину після померлого з підстав родинних відносин або відповідно до заповіту, наявності перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також розміру частки майна, на яку претендує позивач. Тобто, у справі № 236/3251/16-ц не встановлено, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем.

Доводи касаційної скарги, що оскаржуваними рішеннями порушено право власності заявника, відхилені Верховним Судом, оскільки суди у справі, яка переглядається, не зробили висновків по суті заявлених позовних вимог, а відмовили у позові у зв`язку з неналежністю складу учасників справи, питання про наявність правових підстав для задоволення позову судами не вирішувалося, оскільки є передчасним у зв`язку з неналежним складом відповідачів у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко