ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4331/20 Справа № 204/9274/18 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейн проперті Групп», про визнання електронного аукціону недійсним та визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 червня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав йому кредитні кошти у розмірі 77 500 доларів США. Крім того, того ж дня між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони, та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 0/1, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Спочатку він справно сплачував всі платежі за кредитом, однак з 2010 року з причини нестабільної економічної ситуації в країні у нього з`явилися фінансові труднощі і сплачувати кредит не виявилося можливим.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, проте про даний договір він дізнався лише у 2015 році.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання та набуття у власність та вселення відмовлено.

14 вересня 2018 року було проведено оскаржуваний електронний аукціон та 02 листопада 2018 року він отримав лист про те, що між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №766/К від 25 вересня 2018 року.

06 листопада 2018 року його та членів його родини примусово виселили з квартири, в якій вони мешкали та в якій він зареєстрований. Йому повідомили про те, що новим власником квартири є відповідач ТОВ «Дніпрофінансгруп». Вважає проведені торги з продажу прав вимоги незаконними, а їх результат недійсним, оскільки ПАТ «Дельта Банк» не міг бути належним замовником для проведення торгів, так як не був власником виставлених на продаж активів. Зазначає, що законне право власності на право вимоги за кредитом позивача у ПАТ «Дельта Банк» відсутнє. Крім того вказує, що на момент проведення аукціону існувало обтяження, яке не дозволяло проводити будь-які дії, направлені на зміну правового статусу майна, або його відчуження, оскільки наслідками проведення даного електронного аукціону стала саме реєстрація права власності на спірну квартиру за третіми особами. Також наголошує на тому, що в момент складання договору по відступленню права вимоги відповідач не мав дозвільних документів на проведення такої діяльності, не мав обов`язкової ліцензії для проведення операцій факторингу.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсними електронний аукціон, що відбувся 14 вересня 2018 року з продажу лоту № F11GL30371, а саме: права вимоги за кредитним договором № 0 (№ 1) від 25 червня 2007 року, укладеним з позивачем, оформлений протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-07-19-000143-b, та його результати, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 766/К від 25 вересня 2018 року, укладений між Акціонерним товариством «Дельта Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «Дніпрофінансгруп»).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що пп.3 п.1 Закону України «Про мораторій» забороняє кредитній установі продати, передати заборгованість або борг за кредитним договором на користь іншої особи. Також зазначає, що матеріали справи не містять повноваженнь ПАТ «Дельта Банк» розпоряджатися кредитним майном тому банк не міг бути замовником для проведення торгів. Крім того, банк не міг набути право власності на іпотечне майно, оскільки на момент проведення аукціону діяв арешт такого майна, накладений у справі № 2-1257/10.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 грудня 2006 року позивач, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стали власниками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» (а.с.22,28-30,166-169).

25 червня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк надав позивачу кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 77 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 391 375 грн за курсом НБУ на день укладення договору із терміном погашення до 24 червня 2016 року (а.с.12-16).

25 червня 2007 року між позивачем, третіми особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони, та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № 0/1, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, реєстраційний номер 19110084 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позивача за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року, Договором про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0 від 10 лютого 2009 року та за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року (а.с.17-19,28).

Крім того, 25 червня 2007 року між третьою особою ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» укладено договір поруки №0/2, відповідно до умов якого третя особа ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед кредитором за невиконання позивачем усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 25 червня 2007 року, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.20-21).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 року задоволено заяву Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБак» про забезпечення позову та накладено арешт на ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , що належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.27).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та ПАТ «Дельта Банк», останньому було передано право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 0, де боржником є позивач (а.с.25-26,221-224).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року у цивільній справі № 204/5283/14-ц в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання та набуття у власність та виселення відмовлено (а.с.23-24).

30 вересня 2016 року відповідачу ТОВ «Дніпрофінансгруп» видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи (а.с.150).

14 вересня 2018 року відбувся електронний аукціон з продажу лоту № F11GL30371, а саме права вимоги за кредитним договором № 0 (№ 1) від 25 червня 2007 року, укладеним з фізичною особою. Переможцем аукціону став відповідач ТОВ «Дніпрофінансгруп», що підтверджується протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-07-19-000143-b (а.с.82-83).

25 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 766/К, згідно якого ПАТ «Дельта Банк», зокрема, передав шляхом продажу ТОВ «Дніпрофінансгруп» права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах, наведених у додатку № 1 до цього Договору (а.с.79-81).

Також, 25 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 0/1, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим № 6274, 25 червня 2007 року, на умовах цього договору, договору № 766/К купівлі-продажу майнових прав від 25 вересня 2018 року та на підставі Протоколу електронних торгів № UA-EA-2018-07-19-000143-b від 14 вересня 2018 року, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» передав (відступив) ТОВ «Дніпрофінансгруп» майнові права вимоги за договором іпотеки № 0/1 від 25 червня 2007 року (а.с.148).

Крім того, 25 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дніпрофінансгруп» укладено договір відступлення права вимоги за договором поруки, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» передав (відступив) ТОВ «Дніпрофінансгруп» право вимоги за договором поруки № 0/2 від 25 червня 2007 року (а.с.149).

Листом № 357012 від 26 вересня 2018 року відповідачі повідомили позивача про те, що 25 вересня 2018 року між відповідачами було укладено договір №766/К купівлі-продажу майнових прав, за яким первісний кредитор ПАТ «Дельта Банк» відступив шляхом продажу ТОВ «Дніпрофінансгруп» права вимоги до позивача за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року та іпотечним договором №0/1 від 25 червня 2007 року (а.с.32).

29 жовтня 2018 року право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване за відповідачем ТОВ «Дніпрофінансгруп» на підставі договору відступлення права вимоги р.н.985, виданого 25 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. та договору іпотеки р.н.6274, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. (а.с.33-35,39-43).

Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 4 ст. 656 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відтак, з огляду на те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених ч. ч. 1-3 та ч. ч. 5, 6 статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Отже, для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними позивачу необхідно довести наявність обставин, які дають підстави стверджувати про порушення порядку та/або недотримання інших обов`язкових норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; в чому виразилось порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в результаті проведення електронних торгів та/або недотримання інших обов`язкових норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; в чому виразилось порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов`язують можливість визнання електронного аукціону недійсним, суд першої інстанції дійшов обгрунтованного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними електронного аукціону, що відбувся 14 вересня 2018 року, оформленого протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-07-19-000143-b, та його результатів.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3.1 спірного договору купівлі-продажу майнових прав № 766/К від 25 вересня 2018 року визначено, що сторони домовилися, що за продаж майнових прав за цим договором покупець сплачує продавцю грошові кошти у розмірі 549 522,75 грн.

Пред`являючи до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська в липні 2014 року позов у цивільній справі № 204/5283/14-ц ПАТ «Дельта Банк» вказував, що у позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 25 червня 2007 року утворилася заборгованість у розмірі 108 297,75 доларів США, що еквівалентно 865 623,92 грн (а.с.71). З протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-07-19-000143-b вбачається, що відповідач ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» придбав лот за 549 522,75 грн, тобто за таку ж ціну, що й вказана в купівлі-продажу майнових прав № 766/К від 25 вересня 2018 року.

Таким чином, позивачем та його представником не доведено, що ПАТ «Дельта Банк» за спірним договором набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором купівлі-продажу майнових прав, що є основною ознакою договору факторингу.

Наведене свідчить про те, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є цесією.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що п.п.3 п.1 Закону України «Про мораторій» забороняє кредитній установі продати, передати заборгованість або борг за кредитним договором на користь іншої особи, підлягають відхиленню, оскільки, згідно п.7 Закону, дія підпункту 3 пункту 1 ЗаконуУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. Враховуючи, що ПАТ «Дельта Банк» перебував в стадії ліквідації, положення п.п.3 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не поширюються.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять повноваженнь ПАТ «Дельта Банк» на розпорядження спірним майном зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не міг набути право власності на іпотечне майно, оскільки на момент проведення аукціону діяв арешт такого майна накладений у справі № 2-1257/10, також підлягають відхиленню, оскільки заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. Іпотека має ту ж саму мету. Тому іпотека, що зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, має вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше.

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова