УХВАЛА

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 263/16570/18

провадження № 61-4041ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними додаткової угоди від 21 червня 2012 року № 1, додаткової угоди від 18 липня 2014 року № 1 до кредитного договору № MR 14 GK 11940005 , укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

На обґрунтування позову зазначала, що 04 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MR 14GK 11940005, згідно з умовами якого банком надані ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 04 березня 2008 року

по 04 березня 2028 року у розмірі 37 038,00 доларів США, із яких

30 500,00 доларів США на придбання нерухомості, 6 538,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 349,83 доларів США згідно з графіком погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору). При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми

простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочення, але не менше 1,00 грн (пункти 8.1, 8.4).

21 червня 2012 року та 18 липня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладені додаткові угоди. Представники відповідача, з моменту укладення додаткових угод від 21 червня 2012 року № 1 та від 18 липня 2014 року № 1 до кредитного договору № MR 14GK 11940005 і до теперішнього часу не надали детальний розрахунок пені у розмірі 2 663,80 доларів США (станом на 21 червня 2012 року) і у розмірі 3 240,23 доларів США (станом на 18 липня 2014 року).

Зазначені нарахування пені не відповідають умовам нарахування пені, які визначені у пункті 8.4 кредитного договору від 04 березня 2008 року

№ MR 14GK 11940005, що в свою чергу свідчить про порушення вимог

статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд визнати недійсними додаткову угоду від 21 червня 2012 року № 1, додаткову угоду від 18 липня

2014 року № 1 до кредитного договору № MR 14GK 11940005 , укладені між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 29 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

27 лютого 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника Орєхова О. В. на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 та її представника Орєхова О. В. здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу в частині Орєхова О. В. на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року повернуто заявнику.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року подано до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень.

Заявник просила визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду отримала 11 лютого 2020 року, що підтверджується копією конверта Донецького апеляційного суду.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частиною другою статті 390 ЦПК України встановлено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Враховуючи те, що скаргу подано 27 лютого 2020 року тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, суд дійшов висновку, що строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України, а клопотання заявника про поновлення строку - задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення оскаржуваних додаткових угод до кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими: 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, при їх підписанні ОСОБА_1 ознайомилася, погодилася з їх умовами та підписала, дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані додаткові угоди до кредитного договору містять усі необхідні умови, і такі умови не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 372/3047/16-ц провадження

№ 61-26539св18.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 372/3047/16-ц (провадження № 61-26539св18) уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 29 листопада 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 21 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська