Постанова

Іменем України

25 травня 2020 року

м. Київ

справа № 646/2374/18

провадження № 61-44446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року в складі судді Сороки О. П. та постанову Апеляційного суду Харківської області

від 09 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про визнання недійсним договору побутового підряду та кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2018 року до нього прийшли невідомі жінка (як згодом з`ясувалося - ОСОБА_2 ) та двоє чоловіків і повідомили про те, що проводять роботи зі встановлення вікон та запропонували позивачу відповідні роботи, вартість яких становитиме 42 000 грн. Однак він відмовився від такої пропозиції, оскільки на той час у нього не було достатньо грошових коштів. У зв`язку його відмовою вказані особи повідомили, що готові зменшити ціну до 21000,00 грн, тому вказані умови позивач вважав прийнятими для себе. Ці особи провели заміри на балконі та в усній формі вони досягли згоди про встановлення вікон через 14 днів.

Того ж дня, 20 лютого 2018 року, в офісі ОСОБА_2 , вони досягли домовленості про укладання договору для виготовлення та встановлення вікон на балконі. Також ОСОБА_2 та представник ПАТ «Акцент-Банк» ознайомили позивача з умовами Договору від 20 лютого 2018 року BD №00192, згідно з яким він мав оплатити не 21 000 грн, а 31 770 грн.

Представник ПАТ «Акцент-Банк» сказала, що необхідно укласти договір з ПАТ «Акцент-Банк» для того, щоб він зміг отримати від держави компенсацію у розмірі 35% від вартості вікон та сплачував вартість вікон відповідно до досягнутих усних домовленостей. Під час укладання договору з ПАТ «Акцент-Банк» він виявив, що за договором споживчого кредиту зобов`язаний був би сплатити 66 883,32 грн, тому він поцікавився чому в самому договорі з ПАТ «Акцент-Банк» зазначається, що до повної оплати кредиту зазначена сума відрізняється від суми, обумовленої їхніми усними домовленостями з ФОП ОСОБА_2 , на що представник ПАТ «Акцент-Банк» відповіла, що до уваги треба брати лише ту суму, яка зазначена в договорі з ФОП ОСОБА_2 , і що реально він зобов`язаний буде сплатити 21 000 грн - по 600 грн щомісяця протягом трьох років за програмою «Теплий дім», учасником якої він може стати за зверненням до ПАТ «ПриватБанк».

Вважав, що ОСОБА_2 та представник ПАТ «Акцент-Банк» ввели його в обман як спосіб отримання грошових коштів без наміру в подальшому на створення реальних зобов`язань за договором з ФОП ОСОБА_2 20 лютого 2018 року в приміщенні офісу ФОП ОСОБА_2 він уклав Договір BD №00192 та Договір № ABH0F373 з ПАТ «Акцент-Банк», які позивач вважав укладеними під впливом обману, що тягне за собою визнання їх недійсними. Крім того, вікна позивач отримав не через 14 днів, а лише 13 березня 2018 року та ним було виявлено, що їх розміри не відповідають розміру балконних рам. На його вимогу усунути недоліки він відповідь не отримав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року, в задоволенні позовуОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У вересні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «А-Банк», в якому зазначено, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

20 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір за індивідуальним номером замовлення BD НОМЕР_1 , відповідно до якого позивач замовив виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій на суму 31770,00 грн (а.с.12-13). Того ж дня, тобто 20 лютого 2018 року, позивач підписав додаток № 1 до договору, в якому зазначено, що відповідно до переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (додаток № 3 до Постанови Кабінету Міністрів України віл 19 березня 1994 №172) скло, нарізане або розкроєне під розмір визначений покупцем (замовником) не підлягає поверненню. Розірвання договору не допускається. Позивачу в повному обсязі надана інформація про умови кредитування, відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість з оформлення договору про надання кредиту (а.с.14).

20 лютого 2018 року позивач підписав заявку позичальника ПАТ «А-Банк», згідно якої банк перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_3 кошти за договором BD НОМЕР_1 у розмірі 41700,00 грн. (а.с.15).

Позивачем також було підписано паспорт банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, де зазначено, що загальні витрати за кредитом складають 34191,99 грн, реальна річна процентна ставка - 68,79 % та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на весь строк користування кредитом - 66883,32 грн. (а.с.16).

З пояснень ОСОБА_1 встановлено, що вікна були доставлені йому 13 березня 2018 року та їх розмір відповідав розмірам, зазначеним у Замовленні № BD 00192 R (а.с.23).

14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_3 з прохання переробити вікна, оскільки вони не відповідають розмірам віконних рам (а.с.19).

15 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_3 з заявою, в якій повідомив, що в її діях є склад кримінального правопорушення та ним буде подано позовну заяву до суду про розірвання договору (а.с.20).

23 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_3 з повідомленням про відмову від її послуг та прохання забрати привезені йому вікна (а.с.21).

Згідно зі звітом про технічне обстеження невстановлених вікон та балкону квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного 23 березня 2018 року, представлені на огляд вікна виконані неякісно, не відповідають розмірам балкону та не можуть бути встановлені без порушення естетичних та будівельних норм (а.с.25-28).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Частиною першою статті 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України, визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин першої, третьої, п?ятої зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

На підставі частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, за змістом частини першої статті 229, частини першої статті 230 ЦК України, правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обо`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що умови договорів погоджені із замовником і добровільно ним прийняті. Зміст і умова угоди не суперечить вимогам статті 203 ЦК України. Позивач власноручно та добровільно підписав договір на виготовлення вікон, що свідчить про те, що він був ознайомлений з умовами зазначених договорів. Позивачем проставлено відповідний підпис у додатку № 1 до договору, згідно якого він підтвердив, що скло, нарізане або розкроєне під розмір визначений покупцем (замовником) не підлягає поверненню та йому у повному обсязі надана інформація про умови кредитування, відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість з оформлення договору про надання кредиту. Також суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки доказів щодо того, що позивач був введений в оману щодо умов договору та обставин, що мають істотне значення матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживача.

Згідно до частини першої статті 865, частин першої, другої статті 872 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків. У разі виявлення інших відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати.

Згідно частини четвертої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

В той же час, позовних вимог про розірвання вказаного договору у зв`язку з тим, що надані позивачу вікна є не тої форми, позивачем не заявлено.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень статей 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга стаття 627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя стаття 1054 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ,частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частиною першою статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частині першій статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини п?ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Свобода договору при укладенні кредитного договору від 20 лютого 2018 року № ABH0F373, не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. За таких умов, сторони кредитного договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, оскільки, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним.

Згідно пункту 4 частини першої статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та статей 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлено обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 4 частини першої статті 4 та частиною першою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Вимогою частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язано Банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, із зазначенням викладеної в цих умовах переліком інформації.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Вимогами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту Банки зобов`язані зазначати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. Банк свої зобов`язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав грошові кошти для споживчих потреб, які були перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 .

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суди дійшли до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання договорів недійсними.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська