Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 613/76/16-ц

провадження № 61-21868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товарна біржа «Слобожанщина», ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у складі судді Харченка С. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Кіся П. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Товарної біржи «Слобожанщина» (далі - ТБ «Слобожанщина»), ОСОБА_3 про визнання недійсними біржового договору купівлі-продажу автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення права спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, відшкодування збитків (упущеної вигоди), стягнення грошової компенсації за частку автомобіля, посилаючись на те, що з серпня 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , а з 10 листопада 2007 року по 20 листопада 2009 року - у шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_4 . Під час шлюбу 11 березня 2008 року подружжям придбано автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70 170 грн, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 . Зазначений автомобіль був придбаний з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно-транспортних послуг та отримання доходу, однак чоловік ніде не працював, підприємництвом не займався і автомобіль використовувався виключно для потреб сім`ї. 23 лютого 2009 року батько ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 запропонував обміняти вказаний автомобіль на двокімнатну квартиру, яку він пообіцяв придбати, на що вона дала письмову згоду. З 08 травня 2009 року вона припинила шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 , з донькою повернулася проживати до будинку своїх батьків. Автомобіль залишився в користуванні ОСОБА_5 . На ньому він приїздив до доньки, возив до своїх батьків, тому вона не мала підстав вважати, що цей автомобіль вибув з їх спільної сумісної власності. 20 листопада 2012 року вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та під час розгляду справи № 2004/1939/12 дізналася, що за біржовим договором від 16 червня 2009 року № 80133, посвідченим ТБ «Слобожанщина», ОСОБА_3 продав автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , своєму батьку ОСОБА_2 . Вона не надавала ОСОБА_7 згоди на продаж автомобіля. Порядок користування майном або частки у праві спільної сумісної власності не визначалися, тому зазначений договір укладено з порушенням статей 65, 67 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Крім того, ОСОБА_8 відчужив автомобіль безоплатно, що згідно з частиною другою статті 70 СК України є обставиною, яка має істотне значення для відступу від засади рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Оскільки після розірвання шлюбу з нею залишилася проживати донька ОСОБА_4 , яка хворіє на епілепсію, а аліменти, які сплачуються ОСОБА_9 , є недостатніми для лікування і розвитку дитини, то відповідно до частини третьої статті 70 СК України її частка у спільному майні може бути збільшена до 2/3 частин. Наприкінці травня 2009 року вона з ОСОБА_3 отримала від Селянського (фермерського) господарства «Дон» (далі - СФГ «Дон») пропозицію про передачу автомобіля в оренду з щомісячною оплатою 1 500 грн, однак ОСОБА_3 від цієї пропозиції відмовився. За період з 16 червня 2009 року по 15 червня 2018 року вона з ОСОБА_3 реально могла б отримати дохід в розмірі 162 000 грн, з яких їй як співвласнику автомобіля (з урахуванням відступу від засади рівності - 2/3 частин) належало б 108 000 грн. Оскільки автомобілем незаконно та без достатньої правової підстави заволодів ОСОБА_2 , то він зобов`язаний відшкодувати їй зазначену суму збитків (упущену вигоду) відповідно до статей 22, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила:

- визнати недійсним складений ТБ «Слобожанщина» біржовий договір від 16 червня 2009 року № 80133 продажу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_2 від 17 червня 2009 року про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане ОСОБА_2 Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів;

- поновити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визначити частки у спільній сумісній власності на автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_3 - 1/3 частину, ОСОБА_1 - 2/3 частини;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь відшкодування збитків (упущену вигоду) за період з 16 червня 2009 року по 15 червня 2018 року в сумі 108 000 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості 2/3 частин автомобіля в сумі 118 707,63 грн;

- постановити окрему ухвалу про зобов`язання директора ТБ «Слобожанщина» -Палєєва О. В. заборонити усім підлеглим, які мають право оформлювати біржові договори купівлі-продажу, складати договори, які потребують державної реєстрації, якщо продавець є фізичною особою та придбав майно під час шлюбу і в нього відсутня нотаріально засвідчена згода другого з подружжя;

- стягнути пропорційно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати на користь держави, позивача, представника позивача.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_3 зазначив, що автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було відчужено зі згоди ОСОБА_1 в період їх шлюбу. Позивач вже зверталася до суду з позовом до нього та ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, однак в подальшому відмовилася від цієї вимоги, що встановлено рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року у справі № 2004/1939/12, яке набрало законної сили. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду зі спливом позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 780,61 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами недобросовісної поведінки ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і що ОСОБА_2 знав про відсутність її згоди на відчуження цього автомобіля, тому підстави для визнання недійсним оспорюваного договору відсутні. Наявна в матеріалах справи письмова згода ОСОБА_1 від 23 лютого 2009 року на обмін автомобіля не є доказом та сама по собі не спростовує можливості надання позивачем такої згоди на продаж автомобіля. Інші заявлені позовні вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, тому також не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то підстави для постановлення окремої ухвали відсутні. Посилання відповідача ОСОБА_3 на застосування наслідків пропуску позовної давності не мають правового значення з огляду на недоведеність позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 670,92 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів, не звернули уваги на те, що відповідач ОСОБА_3 не заперечував та визнав у судовому засіданні факт припинення шлюбних відносин з 08 травня 2009 року, тобто до відчуження ним 16 червня 2009 року спірного автомобіля своєму батьку ОСОБА_2 , а також те, що ОСОБА_2 знав про відсутність її згоди на продаж цього автомобіля. Крім того, суди не дали належної оцінки її доводам щодо безгрошовості оспорюваного правочину, викладених в заяві про зміну підстав позовних вимог від 21 квітня 2018 року. В оскаржуваній постанові Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року зазначено про заслуховування пояснень учасників справи, але в матеріалах справи відсутній звукозапис судового засідання від 17 грудня 2018 року і вона не була присутня на вказаному судовому засіданні та не була належним чином повідомлена про розгляд справи апеляційним судом 17 грудня 2018 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги та відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року зупинено виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року та постанови Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 1 780,61 грн та 2 670,92 грн до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 10 листопада 2007 року по 20 листопада 2009 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_4 .

Під час шлюбу 11 березня 2008 року ОСОБА_3 був придбаний автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70 170 грн.

23 лютого 2009 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 згоду на обмін з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зазначеного автомобіля на двокімнатну квартиру.

За копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 17 червня 2009 року Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Державної автомобільної інспекції міста Богодухів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано 17 червня 2009 року за ОСОБА_2 та в особливих відмітках зазначено, що право керування має ОСОБА_3 .

На запит місцевого суду листом Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів від 12 лютого 2013 року повідомлено, що автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі біржового договору від 16 червня 2009 року № 80133, складеного ТБ «Слобожанщина» (директор ОСОБА_11 ).

Примірник договору чи його копія в матеріалах справи відсутні, однак факт його укладення підтверджується вищевказаним листом Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів від 12 лютого 2013 року і не заперечувався сторонами.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року у справі № 2004/1939/12 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів вартості вказаного автомобіля.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року залишено без змін.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 9210, складеним 18 вересня 2014 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. M. С. Бокаріуса Поздняковим Г. А., вартість автомобіля ГАЗ 3302-414, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 02 грудня 2013 року складала 95 776,11 грн.

У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними біржового договору купівлі-продажу автомобіля, ОСОБА_8 посилалося на те, що вона не надавала згоди відповідачам на його продаж.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

З урахуванням викладеного відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи, що предметом спору є автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого на час придбання ОСОБА_3 складала 70 170 грн, а станом на 02 грудня 2013 року (згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 9210 від 18 вересня 2014 року) - 95 776,11 грн, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 28, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Згідно зі статтею 22, частиною четвертою статті 623 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1214 ЦК України, на яку посилалася ОСОБА_1 в позовній заяві, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Отже, доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з відсутності підстав вважати, що ОСОБА_1 не надала згоди на відчуження спірного автомобіля, оскільки ОСОБА_3 продав його під час шлюбу та в інтересах сім`ї своєму батьку ОСОБА_2 . При цьому суди не перевірили належним чином доводів позивача про те, що з 08 травня 2009 року вона припинила шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства з ОСОБА_3 і не надавала йому згоди на відчуження їх спільного сумісного майна. Крім того, суди не звернули уваги на те, що обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 також посилалася на безгрошовість оспорюваного правочину і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заперечували вказаних обставин.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Виходячи з обставин справи та враховуючи, що судами попередніх інстанцій належним чином не досліджені, не оцінені та не спростовані обставини, на які посилалася позивач як на підставу визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу автомобіля, то висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, щодо відмови в задоволенні похідних вимог про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, поновлення права спільної сумісної власності подружжя, визначення часток у праві спільної сумісної власності, відшкодування збитків (упущеної вигоди), стягнення грошової компенсації також не можуть бути визнані обґрунтованими.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди попередніх інстанцій не виклали в судових рішеннях в достатній мірі мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суди обох попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, то відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо клопотань ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини другої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України стосовно договорів, які виходять за межі дрібних побутових.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а також про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини другої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України, стосовно договорів, які виходять за межі дрібних побутових.

Клопотання не підлягають задоволенню з таких підстав.

Стаття 403 ЦПК України визначає, що до повноважень Великої Палати Верховного Суду у цивільному судочинстві належать передані судом, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, справи, у яких є необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду; у яких є необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати; якщо справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Порядок передачі справи та розгляд Великою Палатою Верховного Суду встановлено статтею 404 ЦПК України. Зокрема, у частині п`ятій цієї статті зазначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 не навела належного обґрунтування того, що спір містить виключну правову проблему. Крім того, з метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

За таких обставин в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Клопотання ОСОБА_1 про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини другої статті 65 СК України (частини другої статті 369 ЦК України) стосовно договорів, які виходять за межі дрібних побутових також не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому підстави для висновку про суперечність частини другої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України нормам Конституції Українивідсутні.

Тому немає й підстав для звернення до Конституційного Суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотань ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень частини другої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України стосовно договорів, які виходять за межі дрібних побутових, відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов