Дата документу 27.05.2020 Справа № 336/7347/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7347/19 Головуючий у 1-й інстанції: Жупанова І.Б.
провадження № 22-ц/807/1814/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Подліянової Г.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та коштів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та коштів на її утримання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 24.09.2019 року вона разом з малолітньою дитиною проживає окремо від відповідача, який не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від заробітку ОСОБА_1 щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від його заробітку щомісячно до досягнення донькою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , починаючи з 20 листопада 2019р., аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від його заробітку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною трьох років, починаючи з 20 листопада 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 700 (сімсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 1 536 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, щодо його спроможності сплачувати аліменти на дружину, просить відмовити в позовних вимогах про стягнення з нього аліментів на утримання дружини та витрат на правову допомогу, а аліменти на дитину визначити в твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у нього можливості надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення дитиною трирічного віку. На теперішній час він офіційно не працевлаштований, доходів не має, має непрацездатну матір. Крім того, зазначив що за фахом він є електрозварювальником, проте у зв`язку із запровадженням на всій території України карантину та встановлення обмежень щодо діяльності суб`єктів господарювання він не має можливості знайти роботу. Між тим, не заперечує проти сплати аліментів на утримання його дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн., тобто у розмірі, який становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

18 травня 2020 року до Запорізького апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив. У відзиві позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги та вказує, що відповідач є працездатною та фізично здоровою людиною, а тому зобов`язаний виконувати свій обов`язок щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини та дружини, яка через вік дитини не може працювати та отримувати дохід.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 4, п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи у спорах про стягнення аліментів.

Даний спір підлягає під вказане визначення наведеної норми закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що між сторонами по справі ОСОБА_1 та ( ОСОБА_4 до одруження) ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_3 , батьками якої зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно довідки № 249/01.02-13 від 01.11.2019 року ОСОБА_2 працює у дошкільному навчальному закладі (яслах-садку) № 3 «Райдуга» Запорізької міської ради Запорізької області та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років.

Факт проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 окремо від відповідача ОСОБА_1 визнавався сторонами та окремому доказуванню у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягає.

ОСОБА_2 просила суд визначити аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від доходу відповідача та допомогу на своє утримання у розмірі 1/4 частки від доходу відповідача до досягнення дитиною трьох років.

Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд виходив із того, що такий розмір аліментів на дитину та матеріального утримання позивача до трьох років відповідає обставинам у справі та є необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини та для забезпечення існування позивача, яка в силу догляду за дитиною не може працювати та отримувати дохід на своє утримання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказуючи на своє складне матеріальне становище, зумовлене відсутністю постійної роботи, що позбавляє його можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини та сплачувати визначені судом аліменти на дитину, просив рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову дружини про стягнення на її користь грошового утримання до досягнення дитиною трьох років, а аліменти на утримання дитини визначити у твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн., що є фактично 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія визнає їх неспроможними з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Внесені до цієї норми зміни зобов`язують суд оцінити не лише реальні, а й «приховані» доходи платника аліментів, шляхом підрахунку витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Сума реальних та «прихованих» доходів і повинна стати базою для нарахування аліментів. Крім того, законодавець направляє суд на оцінку не лише «динамічних», а і «статичних» показників платника аліментів - наявності у нього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини першої статті 80 СК Украйни аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч. 2 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, та таке право дружина має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення аліментів на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина сторін проживає та знаходиться на утримані позивача, тому вона має передбачене законом право на її утримання і від батька, який проживає окремо та є спроможним надати таке утримання у розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу). Визначаючи вказаний розмір аліментів, суд вважав його справедливим і таким, що забезпечує необхідну участь батька в утриманні дитини, яка проживає разом з позивачем, а також достатнім для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Також суд визнав, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі ј частки від свого доходу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 саме і зазначає, що суд безпідставно визнав його матеріально спроможним надавати матеріальну допомогу дружині, а також у визначеному розмірі у ј частці від доходу - на дитину. Але доходу він не має, тому суд мав відмовити в позові про утримання дружини, а також визначити аліменти на дитину у твердій грошовій формі у розмірі, який законодавчо визначений як мінімальний.

Але колегія погоджується з висновками суду, а доводи скарги вважає неспроможними з огляду на наступне.

Так, дійсно, законодавче врегулювання аліментних відносин враховує матеріальний стан платника аліментів, але не тільки розмір отримуваного ним доходу, але й інші обставини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є особою молодого віку, працездатний, у виборі професії та роботи не має будь-яких обмежень за станом здоров`я, має спеціальність електрогазозварника, що є затребуваною професією. Отже, має можливість влаштуватись на роботу.

Відповідач у скарзі зазначає, що не може працевлаштуватись через застосування карантинних заходів в України, які прийняти для запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Але з цього приводу колегія наголошує на тому, що позов ОСОБА_2 було пред`явлено до суду у листопаді 2019р., а рішення у справі постановлено 10 березня 2019р., тобто до застосування карантинних заходів в Україні.

Відповідно до змісту статті 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за тими обставинами та доказами, які існували на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, та не може враховувати ті обставини, які виникли після його прийняття.

Встановлено, що відповідач звільнився з військової служби, яку проходив за контрактом, напочатку грудня 2019р., тому протягом трьох місяців до введення карантинних заходів 11.03.2020р. мав можливість влаштуватись на роботу, або, принаймні встати на облік в центр зайнятості як безробітний. Вказані карантинні обмеження носять тимчасовий характер, та на час вирішення цієї справи не існували.

Наголошуючи на відсутності доходу взагалі, відповідач зазначає, що сплачує нараховані комунальні послуги та надає про це відповідні докази, що свідчить про наявність у нього доходу, який він приховує при розгляді цієї справи, а також джерело його отримання.

При цьому, він зазначає, що утримує матір похилого віку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що не надає доказів, зокрема, що мешкає разом з нею, придбаває для неї ліки, продукти, оплачує за неї будь-які послуги.

Разом з тим, заперечуючи ці обставини, позивач зазначає, що матір відповідача з ним не мешкає, а проживає у сільській місцевості - в с. Новоолександрівка Запорізького району з іншим повнолітнім сином, від якого і отримує матеріальну допомогу. Та відповідач цих обставин не спростував, а своїх не довів.

Крім того, позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач безпідставно посилається на те, що визначений судом розмір аліментів на дитину та матеріального утримання на дружину змушує його продати єдине житло, оскільки крім квартири, у якій він мешкає, він має у власності окрему кімнату у гуртожитку, яку здає в оренду, від чого має дохід, сповістивши її адресу: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на все вищезазначене, колегія не приймає до уваги ствердження апелянта про його неспроможність сплачувати визначені судом аліменти на дитину та матеріальне утримання на дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за їх сумісною дитиною до трьох років.

Колегія також враховує, що та обставина, що батько дитини, будучи працездатною людиною, без обмежень щодо стану здоров`я, офіційно не працює, не є підставою вважати, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання матері своєї дитини, яка знаходиться у відпустці по її догляду до трирічного віку. А також не є підставою і для зменшення визначеного судом розміру аліментів на утримання самої дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що, стягуючи аліменти з ОСОБА_5 на утримання дружини суд ставить його у скрутне матеріальне становище, колегія визнає необґрунтованими, оскільки відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань щодо працевлаштування та зайняття певними видами діяльності не надано, доказів утримання відповідачем непрацездатної матері не надано.

Сам по собі факт того, що його матір є непрацездатною та отримує пенсію у розмірі 2013,80 грн., без доведення того, що мати проживає разом з ним і він її утримує, не може бути підставою для звільнення батька від стягнення аліментів на дитину або визначення їх у мінімальному розмірі.

Отже, суд правильно визнав, що останній не довів, що взагалі неспроможний надавати будь-яку суму на утримання дружини.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Між тим, в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано відомостей про відсутність у нього нерухомого, рухомого майна на праві власності, банківських довідок про відсутність на його рахунках коштів, довідок про наявність інших утриманців, довідок податкового органу про сплату податку з доходів фізичних осіб, довідок фіскальної служби або пенсійного фонду про відсутність доходів, довідок про отримання допомоги по безробіттю, відомості щодо перебування на обліку в Державному центрі зайнятості, як особи, що шукає роботу тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Будь-яких належних доказів про відсутність можливості у відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини, матеріали справи не містять.

Натомість, позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, у зв`язку з чим вона не працює, отримує матеріальну допомогу по догляду за дитиною, яка на час вирішення справи досягла лише річного віку, та для забезпечення дитині належного догляду сама має бути належним чином забезпечена продуктами харчування та побуту.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його дружиною, а саме, дитина, яка не досягла трирічного віку та проживає з нею; відповідач є працездатною людиною, що дає підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини.

За таких обставин і за умови недоведеності відповідачем факту неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання дружині, а також врахував всі обставини при визначенні розміру утримання.

Щодо того, що він не має доходу, а тому аліменти мають визначатись лише у твердій грошовій сумі, колегія зазначає, що визначати спосіб стягнення аліментів належить не їх платнику, а отримувачу, а тому платник не може обирати, в який спосіб він бажає надавати аліменти. Крім того, як вже зазначено вище, повна відсутність доходу у відповідача спростовується сплатою ним комунальних послуг, щомісячний розмір яких перевищує 1500 грн., визнання відповідачем аліментів в сумі 900 грн., його ствердженнями про надання матеріальної допомоги матері, що було б неможливим у випадку повної відсутності доходу.

Серед іншого, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі вказує про безпідставність задоволення позовних вимог в частині стягнення з нього понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи правнича допомога ОСОБА_2 надавалась адвокатом Каплуновою С.М., про що свідчить ордер від 25 січня 2020 року та Витяг з договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 січня 2020р. (а.с. 58-59).

Позивачкою на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу подано копію витягу з договору про надання правничої допомоги від 25.01.2020 року, акт-розрахунок від 03.02.2020 року з переліком наданих послуг, копію квитанції від 25.01.2020 року про сплату позивачкою ОСОБА_2 на користь адвоката Каплунової С.М. коштів за надану правничу допомогу у справі № 336/7347/19 у сумі 700 грн. ( а.с. 56, 66)

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В акті-розрахунку № 1 викладено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, тривалість наданої адвокатом клієнту правової допомоги та докази здійснених нею витрат на надання правничої допомоги під час розгляду справи (а.с. 66).

Визначена як гонорар сума у розмір 700 грн. є співмірною з наданим обсягом послуг.

В зв`язку з цим, на підставі поданих позивачем доказів апеляційний суд вважає вимоги позивача в цій частині доведеними. Тому суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо задоволення вимог ОСОБА_6 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну оцінку, а доводи відповідача були предметом аналізу, оскільки у відзиві на позов відповідач саме посилався на всі обставини, які наразі є доводами апеляційної скарги.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності та на їх підставі дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 .

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, а тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України її слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину

Постанова прийнята, складена та підписана 27 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: