Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 344/1318/16-ц

провадження № 61-43068 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду

Івано-Франківської області від 18 липня 2018 рокуу складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і з урахування уточнених позовних вимог просивстягнути з відповідачів в солідарному порядку 239 777,18 грн боргу

в регресному порядку та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 уклав з Публічним акціонерним товариством комерційного банку «Приватбанк» (далі -

ПАТ КБ «Приватбанк») кредитний договір № IFU0GА00000226 від 19 червня

2006 року та отримав кредит у розмірі 15 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення -

19 червня 2010 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали з ПАТ КБ «Приватбанк» договори поруки,

а з ним було укладено договір іпотеки від 20 червня 2006 року на все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому. Крім цього, від 08 лютого 2007 року ним також укладено договір іпотеки на земельну ділянку площею 0,0846 га, кадастровий номер 090020093 за адресою розміщення домоволодіння, тобто він став майновим поручителем.

ОСОБА_2 свої зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором добросовісно не виконував, у результаті чого станом 25 лютого 2009 року у нього виникла кредитна заборгованість.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 вересня

2009 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» про погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 було задоволено. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2009 року дане заочне рішення було скасовано, а у подальшому під час розгляду справи по суті ухвалою

Івано-Франківського міського суду від 18 квітня 2011 року позов

ПАТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду за заявою позивача, банку, оскільки він, як майновий поручитель, 09 лютого 2011 року погасив всю заборгованість ОСОБА_2 по кредитному договору від 19 червня

2006 року перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 13 206,26 доларів США

та 9 927,12 грн пені й штрафів.

Він як поручитель, виконавши зобов`язання, забезпечене порукою, томудо нього перейшли усі права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі і ті, що забезпечували його виконання.

За регресним зобов`язанням він звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідачів в солідарному порядку грошових коштів після виконання ним зобов`язання за договором. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2014 року його позов задоволено частково.

У зв`язку з тим, що він оплатив борг відповідачів за кредитним договором

у доларах США, а на час розгляду справи - 2014 рік, курс долара був нижчим, у нього виникла необхідність у зверненні з позовом про стягнення додаткової суми з врахуванням того, що ОСОБА_4 свою частину боргу

в сумі 5 250 доларів США заборгованості в рахунок виконання регресного зобов`язання повернув, що підтверджується відповідною розпискою

від 05 квітня 2016 року. Він звернувся з регресним зобов`язанням до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення 208 613,13 грн (7 956, 26 доларів США), що становить решту від суми 13 206,26 доларів США (за мінусом

5 250 доларів США).

ОСОБА_1 вважав, що загальна сума стягнення

з відповідачів складає 9 144,82 доларів США, що по курсу на час уточнення позовних вимог 26,22 грн за один долар США становить 239 777,18 грн.

Відповідно до вимог статей 623, 625 ЦК України відповідачі на 17 вересня 2017 року грошових коштів йому не повернули, тому зобов`язані сплатити йому щорічно по 396,18 доларів США як 3% річних від суми 13 206,26 доларів США, що за три роки становить 1 188,56 доларів США.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів у сумі 239 777,18 грн та на оплату праці адвоката у сумі 2 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 05 квітня

2016 року повернув борг ОСОБА_1 в сумі 5 250 доларів США,

що станом на 05 квітня 2016 року еквівалентно 136 471,64 грн (25,9946 грн за один долар США). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2014 року з відповідачів стягнуто заборгованість у гривнях в сумі 122 180,16 грн, тому необґрунтованим є твердження позивача про обов`язок відповідачів виконати зобов`язання у доларах США.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем, крім погашення основного зобов`язання, отримано 14 291,49 грн (різниця сум за рішенням та повернутими відповідачем коштами позивачу: 136 471,65 грн -

122 180,16 грн =14 291,49 грн).

Крім того, суд першої інстанції визначив розрахунок суми трьох відсотків річних виходячи з встановленого в судовому рішенні суми зобов`язання відповідачів перед позивачем - 11 016,28 грн .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 липня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 86 433,00 грн завданих збитків та три відсотки річних

в розмірі 24 725,46 грн, всього - 111 158,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та витрат на правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем 09 лютого 2011 року було погашено всю заборгованість ОСОБА_2 по кредитному договору від 19 червня 2006 року в розмірі 13 206,26 доларів США, а на час розгляду справи у 2014 році курс долара був нижчим, саме тому у позивача виникла необхідність звернутися до суду з регресним позовом та уточненням вимог про стягнення з відповідачів у солідарному порядку грошових коштів у сумі 7 956,26 доларів США та 1 188,56 доларів США 3% річних за три роки невиконання зобов`язання.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що між діями відповідачів, які своєчасно не виконали зобов`язань за кредитним договором та розрахованими збитками позивача, є причинний прямий зв`язок, відповідачі порушили договірні зобов`язання, а також не виконали рішення суду про повернення 122 180,16 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 травня 2018 року.

ОСОБА_3 судове рішення не оскаржив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 344/1318/16-ц із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд невірно застосував положення статті 533 ЦК України, так як грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. У даному випадку є необґрунтованим твердження позивача про обов`язок відповідачів виконати зобов`язання у доларах США, зважаючи на те, що позивачем не було заявлено вимоги про стягнення регресу саме у доларах США, тому відсутнє право вимагати повернення як збитків зміну курсової різниці.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 було виконане зобов`язання за рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2014 року у повному обсязі та сплачені проценти відповідно до статті 625 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу в регресному порядку задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3

на користь ОСОБА_1 122 180,15 грн у регресному порядку заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2006 року,

1 000,00 грн витрат на правову допомогу, судовий збір по 407,27 грн з кожного. У решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 свою частину боргу перед ОСОБА_1 у сумі

5 250 доларів США заборгованості в рахунок виконання регресного зобов`язання по домовленості з позивачем оплатив, що підтверджується відповідною розпискою від 05 квітня 2016 року.

Станом на 05 квітня 2016 року повернута сума еквівалентна 136 471,65 грн (25,9946 грн за один долар США).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі

в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення,

в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом

(стаття 525 ЦК України).

Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором

у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України ).

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу в регресному порядку задоволено частково,

з відповідачів на користь позивача у гривневому еквіваленті стягнуто

в солідарному порядку 122 180,15 грн.

Тобто, зобов`язання відповідачів повинно було виконуватися у гривневому еквіваленті.

Отже, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те,

що у відповідачів відсутній обов`язок виконати зобов`язання в

доларах США, а положення статті 625 ЦК України до даних правовідносин

не застосовуються.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , не звернув увагу на вказані обставини.

Встановлено, що ОСОБА_4 05 квітня 2016 року повернув ОСОБА_1 борг у сумі 5 250,00 доларів США, що станом на день повернення коштів еквівалентно 136 471,65грн (25,9946 грн за один долар США).

Судовим рішенням з відповідачів стягнуто заборгованість у гривнях,

а саме - 122 180,16 грн, а не у доларах США.

Отже, позивачем, крім погашення основного зобов`язання, отримано

14 291,49 грн (різниця сум за рішенням суду та повернутими відповідачем коштами).

Враховуючи загальнообов`язковість та остаточність судового рішення, необхідно чітко визначити, чи вважається проведеним належним чином виконання зобов`язання у випадку, коли боржник (позичальник) сплатив кредитору (банку) заборгованість за кредитним договором, зобов`язання за яким виражені в іноземній валюті, у розмірі, який був визначений остаточним судовим рішенням у національній валюті, отримавши через певний проміжок часу після набрання законної сили судовим рішенням від позичальника повну суму, визначену у цьому рішенні, не позбавлений права на пред`явлення до позичальника (боржника) вимог у зв`язку із несвоєчасною сплатою коштів згідно судового рішення (несвоєчасне виконання зобов`язання).

За результатами вирішення першого аспекту необхідно визначити, чи є суми, нараховані банком, виходячи із курсової різниці між валютою кредитування та валютою погашення заборгованості (внаслідок знецінення національної валюти), за період невиконання судового рішення про стягнення в національній валюті з позичальника на користь кредитора заборгованості, збитками, завданими кредитору у зв`язку із несвоєчасним виконанням боржником свого грошового зобов`язання, вираженого в іноземній валюті (враховуючи те, що спір з приводу основного зобов`язання вже був вирішений судом по суті), або банк, конвертувавши отримані від боржника гривневі платежі в іноземну валюту і зарахувавши їх у рахунок часткового погашення зобов`язань по поверненню кредиту і процентів за його користування, має право на пред`явлення вимоги про стягнення залишкової частини кредиту і процентів, виражених в іноземній валюті (основного зобов`язання).

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/16-ц, провадження

№ 14-79 цс 18.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок суми трьох відсотків річних судом визначено виходячи

з встановленого в судовому рішенні суми зобов`язання відповідачів перед позивачем, визначаючи розмір в сумі 11 016,28 грн.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що ОСОБА_4 було виконано зобов`язання за рішенням Івано-Франківського міського суду

від 15 травня 2014 року в повному обсязі, та сплачено проценти відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 11 016,28 грн.

При цьому в силу положень частини четвертої статті 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Суд апеляційної інстанцій надав неправильну оцінку вказаним обставинам та не врахував, що погашення заборгованості ОСОБА_4 припиняє регресне зобов`язання між сторонами. Відносини зі сплати такого зобов`язання можуть виникнути лише між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з іншої.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,

що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судове рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із цим з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4 795,54 грн на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 липня

2018 року скасувати й залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 травня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 795,54 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк