ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/819/356/20 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2019 року у складі судді Прохоренко В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

11.07.2018р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 30.09.2014р. на користь відповідача, ОСОБА_1 ..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина він виконував свій обов`язок та сплачував кошти на користь відповідача за весь період, коли мав дохід незважаючи на те, що син із квітня по грудень 2016р. постійно проживав разом із ним по АДРЕСА_1 та перебував на його повному утриманні.

Починаючи із лютого 2018р. по теперішній час неповнолітній син постійно проживає разом із ним, навчається у шостому класі загальноосвітньої шкоди №34 за місцем свого постійного проживання. Однак за виконавчим листом, направленим за місцем його роботи стягуються аліменти на користь відповідача, тоді як вона участі у витратах на утримання сина не приймає. Крім того, син не бажає проживати за постійним місцем проживання своєї матері.

Вважає, що аліменти, які є власністю дитини, використовуються не за цільовим призначенням. Внаслідок наведених істотних змін відпала потреба у сплаті аліментів призначених на утримання сина на корить відповідача. Просив суд звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2019р. позовні вимоги задоволені.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач виконує свій обов`язок по сплаті на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 30.09.2014р.

Починаючи із лютого 2018р. неповнолітній ОСОБА_3 постійно проживає разом із батьком, ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 , та перебуває на його утриманні. Відповідач , що проживає окремо, має іншу родину, участі на утримання сина не приймає, що визнав достатньою підставою для звільнення позивача від сплати аліментів відповідно до положень ст. 273 СК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки вважає, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам і фактичним обставинам справи про те, що після припинення шлюбних відносин із позивачем, неповнолітній син проживав разом із матір`ю з грудня 2013р. до лютого 2018р. Внаслідок психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , син на даний час постійно проживає із батьком. Позивач має заборгованість із сплати аліментів, розмір якої станом на 1.12.2019р. становить 48237,23 грн., що стало підставою для запровадження щодо нього тимчасових обмежень на керування транспортним засобом, правом полювання та використання вогнепальної зброї за рішенням органу примусового виконання та свідчить про неналежне виконання ним свого обов`язку по утриманню дитини. Недоведеним є факт морального насильства з боку матері щодо неповнолітньої дитини, а також позивачем не надано доказів існування обставин, що мають істотне значення згідно ст. 197 СК України для звільнення його від сплати аліментів.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін оскільки факт постійного проживання неповнолітнього сина із ним та повне його утримання лише батьком є підставою для звільнення його від сплати аліментів на користь відповідача, яка участі у витратах на утримання дитини не бере та його вихованням не займається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені такі обставини:

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції та частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі(ч.3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно ч. 2 ст. 197 Сімейного кодексу України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, якщо вона виникла , зокрема , у зв`язку із іншою обставиною, що має істотне значення.

Встановлено, що сторони з 22.09.2006р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.04.2014р.( а.с.9,55). Від шлюбу мають неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який після припинення шлюбу залишився проживати із матір`ю за адресою : АДРЕСА_2 .( а.с.12-13).

Постійним місцем проживання позивача є будинок АДРЕСА_1 , власником якого є його мати, ОСОБА_4 ( а.с.10).

Позивач, який проживає окремо від дитини, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29.04.2014р. зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 , 2006 р.н. у розмірі 1/4 частини доходу, починаючи із 1.07.2014р. до досягнення дитиною повноліття ( а.с.7).

Починаючи із лютого 2018р. неповнолітній ОСОБА_5 , 2006р.н., постійно проживає разом із батьком. ( а.с.32).

Згідно ч. 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного із них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч. 1 ст. 160, ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Судом встановлено, що із лютого 2018р. мати дитини, ОСОБА_1 , не вживала заходів щодо відібрання дитини, із такими вимогами до суду не зверталася. Також відсутній спір щодо місця проживання дитини у віці до 14 років разом із батьком ОСОБА_2 .

Та обставина, що із лютого 2018р. дитина постійно проживає разом із батьком визнані у доводах апеляційної скарги. Крім того, із доданого до апеляційної скарги розрахунку заборгованості, що визначений органом примусового виконання станом на 1.12.2019р. вбачається, що аліменти на утримання дитини сплачені платником ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 починаючи із 1.07.2014р. по серпень 2018р. ( а.с.63-66).

Апеляційний суд звертає увагу, що доказів тому, що кошти, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за судовим рішенням від 30.09.2014р., використовуються в інтересах дитини сторін, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів щодо участі матері в утриманні дитини з часу постійного проживання сина разом із батьком із лютого 2018р.

На такі обставини відсутнє посилання і в доводах апеляційної скарги.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Зважаючи на те, що з лютого 2018 року дитина фактично проживає разом з батьком за місцем його постійного проживання у будинку, що належить на праві власності матері позивача. Крім того встановленим є те , що дитина знаходиться на утриманні батька. Вказані обставини, на думку апеляційного суду, мають істотне значення, які у відповідності до ч.2 ст.197, ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів і для стягнення таких аліментів з матері дитини.

Такий висновок співпадає із усталеною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 17.08.18р. у справі№ 22-ц/778/2932/18.

На думку апеляційного суду, звільнення батька, з яким проживає дитина, від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цієї дитини на користь матері, відповідає інтересам дитини. Відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки спір щодо місця проживання дитини у віці до 14 років між батьками відсутній, тоді як з часу досягнення 14 років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набуває право вільно обрати собі місце проживання.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідача посилається на незаконність рішення суду у тій частині, що ОСОБА_2 звільнений від сплати аліментів починаючи із 01.07.2014р., проте рішення суду, що переглядається, не містить висновку щодо звільнення платника від сплати аліментів за попередній період. У резолютивній частині відтворений зміст рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 30.09.2014р., яким визначений початок стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Крім того, у п. 23 вказаної постанови зазначається, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

З огляду на наведені фактичні обставини та аналіз норм матеріального права слід дійти висновку, що припинення обов`язку платника сплачувати аліменти за судовим рішенням про звільнення його від сплати аліментів настає після набуття таким рішенням суду законного сили.

Таким чином викладені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлені зміни є підставою для звільнення позивача від сплати на корить відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, який проживає разом із ним та перебуває на його утриманні, однак допустив помилку у застосуванні норми матеріального права, посилався на ст. 273 СК України, яка не поширюється на спірні правовідносини.

Застосована судом першої інстанції норма законодавства визначає підстави для зміни та звільнення від сплати аліментів особи яка сплачує аліменти на утримання інших членів сім`ї та родичів ( глава 22 розділу п`ятого СК України), тоді як обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання врегульовані нормами глави 15 розділу третього цього Кодексу.

Враховуючи, що суд вірно визначив характер спірних правовідносин, дійшов правильного висновку щодо вирішення спору, однак допустив помилку у застосуванні норми законодавства, апеляційний суд вважає за необхідним змінити судове рішення, виключити із його мотивувальної частини посилання на ст. 273 СК України, як правову підставу для задоволення позову та вважати, що позовні вимоги задоволені з підстав ст. 181, ч.2 ст. 192 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 181, ч.2 ст. 192 СК України, ст. ст. 268, 374,376, 381- 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 лютого 2019р. змінити. Виключити із його мотивувальної частини посилання на ст. 273 СК України, як правову підставу для задоволення позову та вважати, що позовні вимоги задоволені з підстав ст. 181, ч.2 ст. 192 цього Кодексу.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише за наявності підстав, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Дата складення повного судового рішення - 25 травня 2020 рік.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В. Кутурланова

________________ В.В.Майданік