ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/1034/19 Номер провадження 22-ц/814/1446/20Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Билим Інни Олександрівни, представника ОСОБА_1 , на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2020 року (час ухвалення судового рішення з 15:37:52 року по 17:03:39 року, дата виготовлення повного тексту рішення -24 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Машівської селищної ради Полтавської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилалась на те, що після смерті її матері ОСОБА_3 в 2015 році відкрилася спадщина, у т.ч. на житловий будинок АДРЕСА_1 . Вона має право на спадкування Ѕ частини майна померлої та вчасно прийняла спадщину, подавши заяву державному нотаріусу Машівської державної нотаріальної контори. Однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину вказаного житлового будинку, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , які включають: житловий будинок (А-1) загальною площею 38,1 кв.м., житловою площею - 17,8 кв.м., літню кухню (Б) площею 34,1 кв.м., сарай (б) площею 9,3 кв.м., гараж (В) площею 33 кв.м., погріб (в) площею 9,6 кв.м., сарай (Г) площею 31,0 кв.м., вбиральню (Д) площею 1,6 кв.м., огорожу зі штахетника (№1), колодязь питний з збірних залізобетонних кілець (№2), ворота огорожі металеві (№3), огорожу з шиферу (№4), яму вигрібну із залізобетонних кілець (№5), в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 .

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Билим І.О., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову, а саме про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а також господарські будівлі і споруди: вбиральня (літ. «Д»), огорожа №1, колодязь питний №2 і ворота №3.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим визнав право власності на самочинні будівлі і споруди - літню кухню (Б) площею 34,1 кв.м., сарай (б) площею 9,3 кв.м., гараж (В) площею 33 кв.м., що встановлено рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 26.12.2016 року в цивільній справі № 540/1333/16-ц.

У відзиві ОСОБА_2 проаналізувала доводи апеляційної скарги і зробила висновок про їх необґрунтованість, навівши свої доводи на підтвердження законності висновків суду першої інстанції.

У відзиві стверджується про відсутність доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовує свої заперечення відповідач, а саме щодо самочинності побудови спірних господарських будівель, відповідач вільно, на свою користь, трактує рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2016 року у справі №540/1333/16-ц.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка за життя на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.1991р. мала у власності житловий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 17,8 кв.м., загальною 38,1 кв.м з господарськими спорудами: сарай Б, сарай В, погреб - б, сарай-прибудову - б-1, вбиральню Д, огорожу № 1, колодязь № 2, які розміщені на землях колгоспу. (а.с.10, 88-91,125).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України дана обставина не потребує доказування, оскільки обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно свідоцтва про народження та про укладення шлюбу ОСОБА_2 є донькою померлої (а.с.8,9).

Після смерті ОСОБА_3 у Машівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 85/2015 (а.с.46-53).

Як вбачається з копії спадкової справи, позивачка є спадкоємицею майна ОСОБА_3 за законом, іншим спадкоємцем є ОСОБА_1 , які вчасно прийняли спадщину, подавши заяви до Машівської державної нотаріальної контори, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади та недоотриману пенсію кожен на Ѕ частку (а.с.46-53).

Постановою державного нотаріуса Машівської ДНК № 1088/02-31 від 21.11.2017р. позивачці ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.12).

Відповідно до повідомлення ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» від 01.07.2018р. та копії технічного паспорту станом на 31.12.2012р. право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.02.1991 р. Станом на 21.06.2019 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами відповідає наступним характеристикам: житловий будинок (А-1) загальною площею 38,1 кв.м., житловою площею - 17,8 кв.м., 1960 року побудови, літня кухня (Б) площею 34,1 кв.м., 1992 року побудови, сарай (б) площею 9,3 кв.м., 1992 року побудови, гараж (В) площею 33 кв.м., 1992 року побудови, погріб (в) площею 9,6 кв.м., 1992 року побудови, сарай (Г) площею 31,0 кв.м., 1992 року побудови, вбиральня (Д) площею 1,6 кв.м., 1990 року побудови, сарай літ.Е площею 19,0 кв.м., 1996 року побудови (не надано документи, що дають право на виконання будівельних робіт або засідчують прийнятття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів), огорожа зі штахетника (№1), 1960 року побудови, колодязь питний з збірних залізобетонних кілець (№2), 1960 року побудови, ворота огорожі металеві (№3), 1960 року побудови, огорожа з шиферу (№4), 2015 року побудови, яма вигрібна із залізобетонних кілець (№5), 2015 року побудови (а.с.13-16).

У газеті «Промінь» за 09.12.2017 розміщене оголошення про те, що утрачене свідоцтво про право на спадщину, видане Машівською ДНК ОСОБА_3 від 14.02.1991 р. за № 168 (а.с.21).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутній інший передбачений законодавством спосіб набуття позивачкою права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування: ОСОБА_2 є спадкоємицею померлої матері ОСОБА_3 за законом і належним чином прийняла спадщину, натомість не має змоги оформити право власності на вказане нерухоме майно в нотаріальній конторі у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Як вбачається зі ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, його відсутність не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.2 ст.186 ЦК).

Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо). У цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні приміщення розглядаються як невід`ємна частина будинку (приналежність).

Відповідно до частини першої статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Таким чином, до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол тощо) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження.

У садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю, а отже, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і становлять з будинком одне ціле.

Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, підвал тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці та призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що господарські споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: літня кухня літ.«Б», сарай літ.«б», гараж літ.«В» є самочинно збудованими, а тому у спадкодавця не виникло право власності на них, отже вони (ці об`єкти) не можуть входити до спадкової маси.

Обгрунтовуючи свої заперечення, відповідач посилається на свідоцтво про право на спадщину № від 14 лютого 1991 року, довідку №12083 від 29 грудня 2015 року, а також рішення Машівського районного суду Полтавської області від 26.12.2016 року в цивільній справі № 540/1333/16-ц.

Проаналізувавши наведені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Так, рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 26.12.2016 року в цивільній справі № 540/1333/16-ц встановлено, що у технічному паспорті, який виготовлений останній у часі на замовлення саме ОСОБА_1 відсутні дані про те, що зазначені господарські споруди є самочинно збудованими. З цих підстав судом відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про виключення цих будівель з інвентарної справи як самочинних (а.с.88-91).

У довідці ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №12083 від 29 грудня 2015 року як самочинно збудований позначений лише сарай літ. «Е» (а.с.124). Аналогічна інформація зазначена у довідці цього ж підприємства № 6385 від 01 липня 2019 року (а.с.13).

Свідоцтво про право на спадщину за законом № від 14 лютого 1991 року (а.с.125), оригінал якого досліджений судом першої інстанції. Також не містить інформацію про самочинність будівель, про які заявляє відповідач ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Билим Інни Олександрівни, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов