Справа № 185/326/20
Провадження № 2/185/1639/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року Павлоградский міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря судового засідання Мінарської О.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДДС-ПЛЮС» в якому просив суд поновити його на роботі на посаді електрозварника 3 розряду; стягнути з відповідача на його користь : середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 02.09.2019 року по день вирішення справи в суді; 3 % річних від невиплаченої заробітної плати за весь період вимушеного прогулу починаючи з 02.09.2019 року по день вирішення справи в суді; інфляційні втрати від невиплаченої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 02.09.2019 року по день вирішення справи в суді; моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що з 19.12.2018 року перебував з відповідачем в трудових відносинах. 18.08.2019 року ним було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу. З цієї ж дати його було зараховано до особового складу. 02.09.2019 року його було звільнено за п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що його звільнили незаконно, оскільки відповідно до ст. 119 КЗпП України відповідач повинен був зберегти за ним місце роботи, посаду та середній заробіток на період служби. Після закінчення дії контракту 04.11.2019 року він отримав на підприємстві відповідача трудову книжку та звернувся за юридичною консультацією. Вважає, що його необхідно поновити на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того вважає, що з відповідача необхідно стягнути на його користь за невиконання грошового зобов`язання передбаченого ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати за весь час невиконання зобов`язання. Також позивач зазначає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода яка полягає в принижені честі, гідності, престижу, порушення стосунків з оточуючими людьми. Розмір моральної шкоди визначає 5 000 грн.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов відповідно до змісту якого зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі оскільки 15.08.2019 року позивач надав заяву на відпустку, 16.08.2019 року він отримав відпускні, а з 19.08.2019 року по 30.08.2019 року перебував у відпустці. 02.09.2019 року позивач не вийшов на роботу після чергової відпустки. З метою встановлення його місцезнаходження позивачу зателефонували та останній повідомив, що 18.08.2019 року він уклав контракт про проходження військової служби. По Вайберу позивач надіслав контракт. Засобами поштового зв`язку контракт та заяву про увільнення від виконання трудових обов`язків зі збереженням місця роботи посади та середнього заробітку у зв`язку з укладенням контракту не надав. Враховуючи добровільність вступу позивача на військову службу, відсутність його заяви про увільнення від виконання трудових обов`язків із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку відповідачем було видано наказ про його звільнення на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Остаточний розрахунок з позивачем був проведений 02.09.2019 року. Копія повідомлення та копія наказу про звільнення була направлена на адресу позивача засобами зв`язку. 04.11.2019 року позивач особисто прибув до офісу де його було ознайомлено з оригіналом наказу про звільнення № 248-к від 02.09.2019 року та видано на руки трудову книжку. Вважає що положення ст. 119 КЗпП України не поширюються на позивача, оскільки дана норма застосовується при укладенні контракту «особливого виду» у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Однак контракт укладений позивачем с ЗСУ є іншим видом контракту ніж передбачають норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, отже позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та необґрунтованими. Вимога щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди також не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач надав до суду відповідь на відзив де зазначив, що ст. 119 КЗпП України не передбачено його обов`язку надсилати заяву про увільнення від виконання трудових обов`язків. Натомість даною статтею передбачено збереження місця роботи, посади і середній заробіток в якості державної гарантії. Крім того, відповідач сам підтвердив факт повідомлення його про укладення контракту. Крім того, звільнений він був 02.09.2019 року а трудову книжку отримав 04.11.2019 року. Щодо позиції стосовно застосування ст. 119 КЗпП важає необхідним приймати до увагу позицію ВС (постанова від 20.06.2018 року).

Ухвалою судді від 20.01.2020 року було відкрито провадження за даним позовом та призначене підготовче засідання у справі на 13.02.2020 року.

В судовому засіданні позивач надав уточнений розрахунок позовних вимог станом на дату розгляду справи та просив : поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41 372,01 грн. за 103 день вимушеного прогулу з розрахунку 401,67 грн. за день (відповідно до довідки наданої відповідачем) 103 х 401,67 = 410372,01 грн.; 3% річних 1241,16 грн.; інфляційні витрати 497,04 грн., а всього 43 110,21 грн., моральну шкоду 5 000 грн. Уточнені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та на свої пояснення надані в судовому засіданні.

Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов та на свої пояснення надані в судовому засіданні.

Вислухав учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Як наголошує ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. (ст. 43 Конституції України).
Наказом № 211-к від 18.12.2018 року позивач був прийнятий з 19.12.2018 року електрозварником 3 розряду на ремонтно-будівельну ділянку з тарифною ставкою 42,59 грн. тимчасово на період виконання робіт (а.с. 53)

15.08.2019 року позивач звернувся до директора ТОВ «ДДС-Плюс» про надання чергової відпустки з 19.08.2019 року по 30.08.2019 року. (а.с. 54)

Наказом № 240-к від 16.08.2019 року позивачу була надана відпустка на 11 календарних днів з 19.08.2019 року по 30.08.2019 року. До роботи приступити 02.09.2019 року. (а.с. 55)

Платіжним дорученням № 936 від 16.08.2019 року позивачу перераховані відпускні в розмірі 3082, 78 грн. (а.с. 56)

Наказом № 248-к від 02.09.2019 року ОСОБА_1 , електрозварника 3 р. ремонтно-будівельної дільниці звільнено 02.09.2019 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з добровільним вступом на службу ЗСУ за контрактом. (а.с. 58)

В судовому засіданні встановлено що, позивач перебуваючи у черговій відпустці, а саме 18.08.2019 року уклав з Міністерством оборони в особі командира військової частини НОМЕР_1 Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на шість місяців. (а.с. 13,14)

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2019 року № 234 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу з 18.08.2019 року. (а.с. 16)

Пунктом 3 ст. 36 КЗпП України, передбачені підстави припинення трудового договору, одна із яких, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Таким чином суд вважає, щозвільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, отже вимога щодо поновлення його на роботі підлягає задоволенню.
Обгрунтовуючи підстави відмови у задоволенні позову представник відповідача посилається на те, що позивачем не надано роботодавцю заяви про увільнення із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку.
Однак ст. 119 КЗпП України не передбачає обов`язку працівника надавати заяву про увільнення.
Крім того, доводи представника відповідача щодо того, що позивачем з ЗСУ укладено звичайний контракт без будь-яких особливих умов або у особливий період і тому на нього не розповсюджуються гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України, не відповідають діючому законодавству.
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки наданої відповідачем заробітна плата позивача за останні два місця до звільнення становить : за липень 2019 року 5200,00 грн.; за серпень 2019 року 4440,00 грн. Середньоденна заробітна плата становить 401, 67 грн. (а.с. 82)
Відповідно до розрахунку наданого позивачем: 103 (кількість днів вимушеного прогулу) х 401, 67 грн. (середньоденна заробітна плата) = 41 372,01 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 41 372,01 грн.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з безпідставністю.
Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірах, діючих на день звернення позивача до суду пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11-13, 81, 95, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді електрозварника 3 розряду Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС ПЛЮС» з 02 вересня 2019 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС - ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 вересня 2019 року по день ухвалення рішення в сумі 41 372 (сорок одна тисяча триста сімдесят дві) гривні 01 копійку, без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС - ПЛЮС» на користь держави судовий збір в сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривні 60 копійок.

В іншій частині відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяцьпідлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня її проголошення (складення).
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
Строк на апеляційне оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає : АДРЕСА_1 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДС ПЛЮС», , місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Ватоліної 12, оф. 6, 7.
Суддя С. Г. Юдіна