Провадження №2/760/1188/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

За участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 та просить суд:

визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладений від 26 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Косенком Миколою Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 37791281;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка М.О., як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 23025063 від 26.10.2017, яким зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванні позову зазначив, що 19 березня 1998 року Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва, йому та ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на житло - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартиру передано у власність у рівних долях.

Вказав, що 17 червня 2005 року, Другою Київською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_5 уклала договір дарування на користь ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 про що зроблено реєстровий запис №7-1945.

Також вказав, що є учасником ліквідацій наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та внаслідок похилого віку та поганого стану здоров`я потребував та потребує стороннього догляду та утримання.

У позові зазначив, що в 2016 році познайомився з ОСОБА_3 . Остання, назвалась соціальним працівником, яка надає допомогу особам похилого віку. Відповідач почала піклуватися про позивача, часто навідуючи квартиру де він проживав, купувала продукти, готувала, прибирала, надавала кошти позивачу.

Просить врахувати, що у період з осені 2016 року по липень 2018 року

ОСОБА_3 здійснювала за ним піклування, а після року утримання, сторони вирішили укласти договір довічного утримання. З цією метою, відповідач допомогла позивачу отримати дублікат свідоцтва про право власності на житло від 19.03.1998, у зв`язку з його втратою.

Позивач зазначив, що після отримання дублікату, сторони звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка М.О. для укладення договору довічного утримання. Відповідач продовжила піклуватися за позивачем до липня 2018 року, при цьому, до квартири ніколи не вселялась, своїх речей в квартирі не утримувала та не утримує. З липня 2018 року відповідач перестала приходити до квартири позивача та не надає жодної допомоги позивачу та з квартири зникли всі документи позивача, включно з паспортом та ідентифікаційним кодом.

Вказав, що в жовтні 2018 року побачив оголошення на стовпі, біля будинку про терміновий продаж його двокімнатної квартири. Звернувшись до реєстру речових прав на нерухоме майно встановив, що в реєстрі міститься інформація про факт укладення 26.10.2017 Договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 між відповідачем та позивачем.

У позові вказує, що з цих підстав звернувся із письмовою заяву до Управління поліції в Солом`янському районі міста Києва.

Посилається на те, що ніколи не мав наміру продати чи подарувати належну йому 1/2 частку квартири з тих підстав, що квартира це єдине місце його проживання. При цьому, він потребує стороннього догляду, як за віком, так і за станом здоров`я та бажав, щоб відповідач його утримувала і саме на таких умовах підписав оскаржуваний договір.

Просить суд звернути увагу, що під час укладення оспорюваного договору дарування, помилявся, щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, оскільки вважав такий правочин договором довічного утримання.

З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.12.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу строк на подання відзиву на позов.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича належним чином завірену копію матеріалів реєстраційної справи щодо вчиненої нотаріальної дії - посвідчення договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 26.10.2017

Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року накладено арешт на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 26.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком Миколою Олександровичем.

Позивач та його представник у судовому засіданні просили позов задовольнити з викладених в ньому підстав, вказали, що проти ухвалення судом заочного судового рішення не заперечують.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1.відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2.відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3.відповідач не подав відзив;

4.позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на вказане, враховуючи позицію сторони позивача щодо розгляду справи, суд дійшов висновку про ухвалення заочного рішення.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Так, згідно дублікату свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва 19 березня 1998 року, № 18918, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту № 18716, квартира АДРЕСА_1 розташована на 1 поверсі 5 поверхового будинку та складається з: 2-х кімнат жилою площею

29,2 кв. м., кухні площею - 7,6 кв. м., ванної кімнати 1,9 кв. м., вбиральні 0,9 кв. м., коридору

4,8 кв. м., а загальна площа квартири 44,4 кв. м.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 26.10.2017 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком Миколою Олександровичем вбачається, що ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

З вказаного договору вбачається, що відчужувана 1/2 частина квартири належить ОСОБА_1 на підставі дублікату Свідоцтва про право власності, видане Відділом приватизації державного житла Залізничної районної державної адміністрації міста Києва від 19 березня 1998 року, згідно із розпорядженням від 19 березня 1998 року за №18918 та зареєстровано в ДРРП державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. 25.10.2017 з присвоєнням номеру запису про право власності: 23025063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником Ѕ частини квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , відповідно до внесеного запису на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 37791281 від 26.10.2017 18:38:39, приватний нотаріус Косенко Микола Олександрович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.

Позивач, посилаючись на те, що ніколи не мав наміру продати чи подарувати належну йому Ѕ частину зазначеної квартири, оскільки не має іншого житла, а бажав, щоб відповідач його утримувала, оскільки він потребує стороннього догляду, як за віком, так і за станом здоров`я просить визнати договір дарування недійсним, на що суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 1953 р.н. є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

Також встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується дублікатом посвідчення № НОМЕР_2 , серії

НОМЕР_3 .

З наявних в матеріалах справи копії виписки з історії хвороби № 6512 та копії листа огляду та консультації позивача від 10.12.2018 вбачається, що у позивача наявні проблеми зі здоров`ям.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент. вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є І договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність | іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц, провадження № 61-21008св18 зазначив, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, слід визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зі змісту статей 203, 717 ЦК України вбачається, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.

Таким чином, на переконання суду, неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування, замість договору довічного утримання, свідчить про відсутність у позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача, при цьому суд враховує вік позивача, його стан здоров`я та потребу у догляді й сторонній допомозі; наявності у позивача спірного житла, як єдиного; продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Згідно зі ст.229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Аналогічні положення містяться у статтях 76, 80 ЦПК України.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Обов`язок доказування покладається на сторін.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та не спростував жодних доводів позивача, суд приходить до висновку про визнання оскаржуваного договору дарування недійсним.

За приписами частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

За змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про визнання оскаржуваного договору дарування недійсним, також підлягає скасуванню рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка М.О. про державну реєстрацію права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 23025063 від 26.10.2017.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири укладений 26 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком Миколою Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за № 37791281.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка М.О. про державну реєстрацію права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності: 23025063 від 26.10.2017.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. А. Усатова