Постанова

Іменем України

22 травня 2020 року

м. Київ

справа № 619/734/17-ц

провадження № 61-31666св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року у складі судді Кононихіної Н. Ю. та постанову апеляційного суду Харківської області

від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 26 сесії 5 скликання від 12 вересня

2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0, 1500 га в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 461512 від 22 грудня 2008 року.

Однак, рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року, на підставі якого виготовлено вищевказаний державний акт на право власності на земельну ділянку, винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Русько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2.

Факт протиправного вилучення земель сільськогосподарського призначення встановлено у ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню за обвинуваченням голови Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2.

Досудовим розслідуванням встановлено, що вищевказане рішення складено та підписано особисто Русько-Лозівським сільським головою ОСОБА_2. без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, про що свідчать постанови Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня

2014 року та 11 серпня 2014 року, прийняті за результатами розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2. , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України.

За наведених вище обставин, Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області відповідне рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0, 1500 га, не приймалося.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10-20.18-0.7-3707/2-16 від 04 жовтня 2016 року спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення знаходиться за межами села Руська Лозова Дергачівського району Харківської області.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, як законного власника, не з її волі, оскільки Дергачівською районною державною адміністрацією, яка на той час здійснювала повноваження власника, відповідне розпорядження про передачу земельної ділянки не приймалося

З огляду на відсутність прийнятого у встановленому законом порядку рішення компетентного органу про передачу земельної ділянки у власність відповідне право ОСОБА_1 в силу статті 122 ЗК України набуте протиправно. Спірна земельна ділянка вибули з володіння держави, як законного власника, не з її волі, за відсутності згоди позивача та прийнятого компетентним органом виконавчої влади рішення про її передачу в приватну власність.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка вибула без відповідної правової підстави з власності держави, остання повинна бути повернута за вимогою власника.

Обраний спосіб захисту в даному випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при визнанні відсутності у відповідача права на спірну земельну ділянку, підлягає поновленню порушене право власності держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, шляхом витребування земельної ділянки із незаконного чужого володіння

Прокурор просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0438), загальною площею 0,1500 га серія ЯЖ № 461512 від 22 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 79, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області земельну ділянку площею 0,1500 га (кадастровий номер :00:000:0438), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення земельного законодавства Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області при передачі у власність спірних земельних ділянок відбулось в 2008 році. Однак ці порушення законодавства не були прихованими і такими, які не можна було виявити державі в особі своїх уповноважених органів до компетенції яких належить здійснення розпорядження земельними ділянками, а також контролю у сфері земельних відносин. До спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня

2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 квітня 2018 року заступник прокурора Харківської області через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 07 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області

від 05 квітня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до Дергачівського районного суду Харківської області.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами підтверджено наявність порушень вимог діючого законодавства при відчуженні земельних ділянок, однак, вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позову, судами зазначено, що прокурором пропущено строк позовної давності на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, через обізнаність про вказані порушення законодавства, позивача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та прокурора з часу вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок.

Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Судами залишилось поза увагою те, що відчуження об`єктів за своєю правовою природою є триваючим правопорушенням.

Строк позовної давності для звернення прокурора із позовом про повернення на користь держави земельної ділянки з незаконного володіння почався з моменту набрання чинності судовими рішеннями Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року та 11 серпня 2014 року відносно ОСОБА_2. за фактом підробки рішень сесій.

Вказаними судовими рішеннями встановлено факт порушення вимог земельного законодавства, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дергачівського районного суду Харківської області.

У вересні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 жовтня 2019 року № 1758/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-31666св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Розпорядженням від 17 квітня 2020 року № 1137/0/226-20 за касаційним провадженням № 61-31666св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 17 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 07 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області

від 05 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 26 сесії 5 скликання від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею

0,15000 га в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 461512 від 22 грудня 2008 року.

Постановами Золочівського районного суду Харківської області від 04 квітня

2014 року та від 11 серпня 2014 року встановлено, що вказане вище рішення 26 сесії V скликання Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 12 вересня 2008 року про безоплатну передачу

ОСОБА_1 зазначеної земельної ділянки, є завідомо ложним та підробленим головою сільради ОСОБА_2., який його самостійно виготовив, підписав та завірив печаткою, без розгляду зазначеного питання на сесії. Вказані дії ОСОБА_2. , в тому числі щодо видачі рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_1 , кваліфіковані за частиною другою статті 366 КК України як внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, а також складання і видача завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки. Від кримінальної відповідальності ОСОБА_2. звільнено на підставі Закону України «Про амністію в 2011 році».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до

закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна

та вирішуються питання регулювання земельних відносин (пункти 30 і 34 статті 26 вказаного Закону).

Частиною другою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування

в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Крім того, за змістом статей 17, 122 ЗК України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками із державної власності сільськогосподарського призначення у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів належать районним державним адміністраціям.

Відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею.

Ураховуючи встановлені судами обставини про те, що Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області рішень від 12 вересня 2008 року щодо передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0, 1500 га в АДРЕСА_1 , не приймала, вказана земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, як законного власника, не з її волі, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що набуття у власність відповідачем спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

Щодо застосування судами першої та апеляційної інстанції позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції

у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор,

у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183 цс 18, а також в аналогічній справі у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17, провадження № 61-22690св18.

Відповідно до частини третьої статі 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що була чинна на момент виникнення порушення прав держави) місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Статтею 9 вказаного закону встановлено, що державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснювала Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що на момент виникнення порушень прав держави було врегульовано та функціонував механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації Державного акту про право власності на землю мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки і звернення до суду, у тому числі за допомогою прокуратури, в межах передбаченого у статті 257 ЦК України строку позовної давності.

Встановивши, що право на позов у прокурора виникло не з часу ухвалення Золочівським районним судом Харківської області судових рішень від 04 квітня 2014 року та від 11 серпня 2014 року, а з часу державної реєстрації

ОСОБА_1 у 2008 році права на земельну ділянку, оскільки погодження технічної документації із землеустрою, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування та мали змогу з 2008 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельної ділянки і в межах позовної давності поставити питання про оскарження рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про порушення інтересів держави переданням спірної земельної ділянки у власність відповідачу, під час здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню щодо обвинувачення ОСОБА_2. , проте з позовом до ОСОБА_1 звернувся лише у березні 2017 року, тобто після спливу позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини справи, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову прокурора з підстав пропуску строку позовної давності.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня

2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 05 квітня

2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської областізалишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня

2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 05 квітня

2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко