ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 травня 2020 року

м. Харків

справа 643/17301/19

провадження № 22-ц/818/3095/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року в складі судді Харченко А.М.,

у с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що відповідач є її батьком. З ОСОБА_2 стягувались аліменти на утримання позивача до повноліття. На теперішній час їй виповнилось 18 років та вона почала навчається на першому курсі АДОМ факультету Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова з денною формою навчання за рахунок коштів державного бюджету. Зазначає, що відповідач має постійне місце работи та має можливість сплачувани аліменти на дитину, що продовжує навчання. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку, до досягнення нею 23-х років, за умовою, що вона буде продовжувати навчання.

29 листопада 2019 року ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що він працює водієм у ТОВ «АТП «АМО» з заробітньою платою до виплати в розмірі 3381, 00 грн. Інших джерел доходу не має. Зазначає, що на його утиранні знаходиться матір - ОСОБА_3 , 1952 року народження, яка є пенсіонеркою та непрацездатною особою, та малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які потребують постійного догляду. Крім того, стан його здоровя значно погіршився. Вважає, що позивачка має можливіть можливістю отримувати стипендію.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісяця на період навчання у Харківському національному університету міського господарства ім. О.М. Бекетова, починаючи з 22 жовтня 2019 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до вимог статті 199 СК України батьки забовязані утримувами дитину до досягнення ним 23 рокув, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у звязку з цим потребує матеріальної допомоги. При вирішенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував вимоги статті 182 СК України.

31 березня 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тими ж обставинами, що і відзив на позовну заяву.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 11 листопада 1999 року Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова.

Згідно з довідкою від 19 вересня 2019 року № 183/12 ОСОБА_1 є студенткою першого курсу АДОМ факультету Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова з денною формою навчання.

Засадами сімейного законодавства України є, у тому числі, принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України). Брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них дитина проживає.

Нормами статті 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Згідно з частиною першою статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину, правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів. При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання. Так, в пункті 20 постанови від 15 травня 2003 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню оскільки, позивачка навчається в університеті, не працевлаштувана, відтак потребує матеріальної допомоги.

Оскільки домовленості щодо аліментів сторони не дійшли, суд першої інстанції відповідно до вимог статті 199 СК України обгрунтовано стягнув їх у судовому порядку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та непраціздатна матір на висновки суду не впливають, оскільки аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не мають характеру додаткових витрат.

Інщі доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 травня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.П.Коваленко

А.І.Овсяннікова