РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/1210/19

Провадження № 22-ц/4815/632/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Малков В.В.

Рішення ухвалене в м. Вараш Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту 31 жовтня 2019 року

Рівненський апеляційний суд :

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 76597 гривень з яких : середньомісячний заробіток (дохід) - 19412,44 грн., витрати на придбання ліків, лікарського обладнання та обстеження - 3935,04 грн., реальні матеріальні збитки - 21677,07 грн., 3% річних - 496 грн., інфляційні - 1076,45 грн.

Позов мотивує тим, що порушення правил дорожнього руху 15.02.2019 відповідачем ОСОБА_1 спричинило пошкодження транспортного засобу позивача та втрату його працездатності на період з 16.02.2019 по 11.03.2019. У зв`язку із чим позивач поніс матеріальні втрати, що складаються із втраченого заробітку за період тимчасової непрацездатності позивача, витрат на його лікування, недоотриманого відшкодування реальних матеріальних збитків, завданих транспортному засобу позивача. На суму нарахованих недоотриманих матеріальних збитків та суму середньомісячного заробітку позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати. Відповідач ОСОБА_3 на момент вчинення ДТП була власником транспортного засобу, яким керувала відповідач ОСОБА_1 , тому позивач просить стягнути матеріальні збитки із відповідачів солідарно.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21677,07 гривень матеріальних збитків та 10000 гривень моральної шкоди та судові витрати в розмірі 3030,03 гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення середньомісячного заробітку, витрат на придбання ліків, лікарського обладнання та обстеження, 3% річних та інфляційних витрат відмовлено.

06 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення, яка ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2020 року залишена без задоволення.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушення норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував вимоги ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" за якою обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється, як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих унаслідок ДТП, так і захисту майнових інтересів страхувальників.

Також, суд помилково не взяв до уваги правову позицію висловлену Верховним Судом у справі №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що якщо позивач не згідний з розміром страхового відшкодування визначеного страховиком він повинен був заявити вимогу саме до нього, а не до неї, оскільки вона зобов`язана відшкодовувати шкоду лише коли її розмір перевищує ліміт страхової виплати.

Вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки він заявлений до неналежного відповідача, яким має бути ТДВ «Міжнародна страхова компанія».

Покликаючись на викладене, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Терлецький О.М. вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Зазначає, що сума 21677,00 грн. це сума недоплаченого ПДВ і коефіцієнту зносу. Таким чином, на розгляд суду передана сума реальних збитків, які не відшкодовані страховою компанією відповідно до Закону, і ці вже реальні збитки мають бути стягнуті з винуватця у відповідності до ст.1192 ЦК України.

Тобто, отримавши страхове відшкодування в сумі 34315,22 грн. позивач недоотримав 21677,00 грн. як суму недоплаченого ПДВ і коефіцієнту зносу. Зазначений недолік ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» компенсується ч.2 ст. 1192 ЦКУ, яка надає право потерпілому на стягнення реальної вартості завданої шкоди, а тому реальні збитки, підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Також зауважує, що апелянт не оскаржує саму суму збитків, не надає контр-розрахунку, що свідчить лише про не бажання нести відповідальність, а тому заперечення апелянта в частині безпідставності 21677,00 грн. недоплаченого ПДВ і коефіцієнту зносу вважає необґрунтованими.

Крім того зазначає, що ні «Зеленої карти», ні факту ліквідації страховика, ні факту інвалідності позивача, відповідач не надає, а отже і підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок МТСБУ (Моторного (транспортного) страхового бюро України) немає, а тому заперечення відповідачем вимоги щодо безпідставності стягнення моральної шкоди вважає також необґрунтованими.

З огляду на наведене просять відмовити в задоволенні вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Також у відповідності до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення середньомісячного заробітку, 3% річних та інфляційних втрат. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов щодо стягнення середньомісячного заробітку - 19412,44 грн, 3% річних - 496,00 грн, інфляційних - 1076,45 грн та 30000 грн для покриття завданої моральної шкоди. Змінити рішення в частині розподілу судових витрат.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21677,07 гривень матеріальних збитків та 10000 гривень моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальні збитки в розмірі 21677,07 гривень є невідшкодованою страховою компанією сумою вартості відновлювального ремонту та підлягає до стягнення з ОСОБА_1 . Також виходячи із засад розумності та справедливості вважав достатнім для компенсації завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 10000 гривень.

Не всі такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та в позові до ОСОБА_1 в частині стягнення середньомісячного заробітку, витрат на придбання ліків, лікарського обладнання та обстеження, 3% річних та інфляційних втрат не оскаржене, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Судом установлено, що 15 лютого 2019 року о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем, марки «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Станційна в м. Вараш Рівненської області, допустила зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ НОМЕР_2 », д.н.з. НОМЕР_3 , що рухався попереду в попутному напрямку, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно постанови Кузнецовського міського суду від 14.05.2019, винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди була визнана ОСОБА_1 .. Із вказаної постанови також слідує, що вона не заперечувала своєї вини у скоєнні ДТП.

Згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова Пленуму), особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «ВАЗ НОМЕР_2 » (д.н.з. НОМЕР_3 ), що належить позивачу ОСОБА_2 ..

Відповідно до Звіту №19011 від 31.03.2019 р. про оцінку майна, проведеного на замовлення позивача, завданий внаслідок ДТП власнику автомобіля марки «ВАЗ 111730» (д.н.з. НОМЕР_3 ) матеріальний збиток становить 55992,29 грн. та є вартістю відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу його складових.

Згідно листа №1257 від 18.04.2019 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_1 ) на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ТДВ «Міжнародна Страхова Компанія» на підставі полісу АМ/8885704, за пошкодження в результаті ДТП 15.02.2019 р. автомобіля марки «ВАЗ 111730» (д.н.з. НОМЕР_3 ) визначено страхове відшкодування в розмірі 34661,84 грн. (а.с.21)

Як слідує з матеріалів справи та підтверджується поясненнями позивача страховою компанією йому були відшкодовані збитки на суму 34661,84 грн., завдані пошкодженням автомобіля в результаті ДТП. З зазначеною сумою відшкодування ОСОБА_2 погодився отримавши її від страхової компанії (а.с.20) та не заявивши вимог до неї щодо невідшкодованої різниці розмірі 21677,07 грн.

Позивач ОСОБА_2 матеріальні збитки в розмірі 21677,07 грн., що залишились невідшкодованими страховою компанією просить стягнути з відповідачів.

Згідно із ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, за страховим полісом АМ/8885704 ліміт відповідальності ОСОБА_1 за шкоду заподіяну майну третіх осіб складає 100 000 грн., що значно перевищуєоцінену шкоду, заподіяну нею майну ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а тому підстав для стягнення з неї 21677,07 грн, визначених місцевим судом як різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою немає.

Отже, в частині цих вимог, ОСОБА_1 не є належним відповідачем, а до страховика позовні вимоги не заявлялись і до участі в справі він не залучався.

При зверненні до суду позивач зазначив, що він зазнав значних фізичних та моральних страждань, внаслідок отримання ним в ДТП тілесних ушкоджень (закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, обсадні рани лобної області справа, підборіддя та забій носа).

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на положення ст.26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" та безпідставність стягнення з неї моральної шкоди не заслуговують на увагу.

В згаданій ст.26-1 чітко зазначено, що вона стосується випадків передбачених передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, які не розповсюджуються на даний випадок у цьому спорі.

Отже, в спорі про відшкодування моральної шкоди саме ОСОБА_1 є належним відповідачем, а не страховик.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який виходячи із засад розумності та справедливості вважав достатнім для компенсації завданої позивачу моральної шкоди грошову суму розмірі 10000 гривень.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, а саме: на 13,05 % (розрахунок : 10000,00 грн. (задоволена частинна вимог) : 76597,00 грн. (ціна позову)) х 100 = 13,05%.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 4350,00 грн. ( квитанція №0.0. від 10.06.2019р., додаткова угодою №1 до Договору №012 від 10.06.2019р. про надання правової допомоги) і вони підлягають стягненню з ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог в сумі 567,68 грн.

Судові витратипов`язані із проведенням експертизи - 2976,00 грн. (підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру №011 від 31.03.2019р.) стягненню не підлягають, оскільки в частині позову про стягнення матеріальних збитків в розмірі 21677,07 грн., для визначення яких і проводилась зазначена експертиза, слід відмовити.

Крім того, на підставі чч.1, 13 ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, що складаються із судового збору, що підлягав та був сплачений за розгляд справ, пропорційно до задоволених вимог.

При поданні позову до суду першої інстанції ОСОБА_2 не було сплачено судовий збір, який підлягав сплаті в розмірі 768,40 грн.

За наведеного, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає до стягнення судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 100,28 грн. (13,05 % від 768,40), решта судового збору, що підлягав сплаті при подачі позовної заяви, а саме в сумі 668,12 грн. підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь держави.

Також, частина судового збору сплаченого ОСОБА_1 при подачі заяви про перегляд заочного рішення в сумі 334,06 (сплачено 384,20 грн, позов задоволено на 13,05 %) та при подачі апеляційної скарги в сумі 1095,57 грн (сплачено 1260,00 грн, позов задоволено на 13,05%), а разом 1429,63 грн. підлягають до стягнення з ОСОБА_2 на її користь.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21677,07 гривень матеріальних збитків скасувати та в задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції, а саме : в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00 грн. моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати, що складаються із судового збору за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 100,28 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені по справі судові витрати, які складаються з частини витрат на правничу допомогу в розмірі 567,68 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати, що складаються із судового збору за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 668,12 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору при подачі заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги в сумі 1429,63 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 травня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич