Справа № 161/2007/18 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/506/20 Категорія: 63 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги, обґрунтовує тим, що відповідно до особового рахунку в квартирі АДРЕСА_1 , вона зазначена як квартиронаймач, згідно рішення виконкому Луцької міської ради № 248. Також у вказаній державній квартирі зареєстрована її сестра - ОСОБА_2 .. З часу реєстрації, в даній квартирі відповідач не проживає, жодного разу не навідувалась за місцем своєї реєстрації та не сплачувала комунальні послуги. У квартирі також, відсутні речі відповідача.

Вказує, що перебування відповідача зареєстрованою в державній житловій квартирі, якою вона користується, не дає їй можливості оформити приватизацію.

З врахуванням наведеного, на підставі ст. 71, 72 ЖК України, просить суд, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловою квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2019 року заочне рішення від 26 березня 2018 року скасоване та справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача відхилити .

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втратила інтересу до житлового приміщення, а залишила вказану квартири у зв`язку з неправомірними діями саме позивача, які виразились з перешкоджанні доступу до квартири.

Однак такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 30.05.1996 року № 248 ОСОБА_1 видано ордер на жиле приміщення в АДРЕСА_2

Згідно з особовим рахунком в квартирі АДРЕСА_1 також зареєстрована відповідач ОСОБА_2 , як сестра квартиронаймача (а.с. 3а).

Згідно з положеннями ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Звертаючи з даним позовом до суду ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 протягом тривалого періоду часу без будь-яких на то причин не проживає в спірній квартирі, чим порушує її законні права, зокрема право на одноосібну приватизацію даного житла.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.1 ст. 81 ЦПК України)

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що за останні десять років не бачили відповідача за зареєстрованим місцем проживання, хоча постійно спілкуються та відвідують позивача, будь-які відомості про спілкування позивача з відповідачем їм не відомі.

З актів обстеження квартири для встановлення паспортного режиму від 31.07.2012 року, 26.07.2013 року, 01.08.2014 року, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 18.12.1996 року, однак з дня реєстрації не проживає за вказаною адресою (а.с. 4-7).

Поданих позивачем доказів відповідач не спростувала.

Не зважаючи на те, що акти про перевірку паспортного режиму складені за попередні до звернення з даним позов роки, у них зафіксовано факт відсутності ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання і відповідач викладену у них інформацію належними та допустимими доказами не спростувала.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

ОСОБА_2 , вказуючи у письмових заявах до суду та у відзиві на апеляційну скаргу на не втрату інтересу до даного житла та неможливість спільного проживання з позивачем, не надала належних , допустимих та беззаперечних доказів цього.

В суді апеляційної інстанції позивач вказувала, що починаючи з 2010 року ОСОБА_2 не проживала у спірному житлі, а її реєстрація за даною адресою носила формальний характер.

Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач намагалась проживати у даній квартирі, а ОСОБА_1 тому перешкоджала. В суді апеляційної інстанції відповідач ствердила, що замків, у вхідних дверях не змінювала, а вхідні двері у зв`язку із їх зношеністю були замінені працівниками ЖКГ. При цьому ОСОБА_1 вказала, що відповідач не зверталась до неї з проханням надати новий ключ. Такі пояснення позивача відповідачем не спростовані.

Матеріали справи не містять доказів про звернення ОСОБА_2 в правоохоронні органи з приводу не можливості використання майна, яке на її думку їй належить, а зокрема щодо неможливості проживати в квартирі по АДРЕСА_2 .

Твердження ОСОБА_2 про те, що в спірній квартирі залишились її речі є бездоказовими. ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що піаніно про яке у відзиві на апеляційну скаргу вказала відповідач, було придбане ще їхніми батьками, і як відповідач так і вона у певний час користувались ним оскільки відвідували музичну школу. Щодо наявності посуду та альбомів, належних ОСОБА_2 , категорично заперечила.

За таких обставин відповідач не довела, що позивач чинила їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Надані відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_2 , критично оцінюються колегією суддів. Відповідачем надано квитанції за січень , березень, жовтень, грудень 2015 року, за січень, березень, грудень 2016 року у яких відображено про оплату виключно нарахованих сум за утримання будинку. Сплачувані ОСОБА_2 суми за утримання будинку в порівняні з сумами, які в цілому нараховувались за спірну квартиру є мінімальними та на думку колегії суддів носять формальний характер. За період 2018 року відповідач не здійснювала будь яких оплати за комунальні послуги за спірною адресою. Відповідно до дубліката чека відповідачем у січні 2018 року сплачено 1895 грн. за комунальні послуги.

Періодична оплата відповідачем вибіркових комунальних послуг сама по собі не свідчить про не втрату інтересу до квартири по АДРЕСА_2 , за недоведеності перешкод зі сторони позивача у фактичному використані відповідачем даної квартири.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад строки встановлені законом.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного задоволення вимог позовної заяви не порушуватиме житлових прав відповідача та надасть можливість ОСОБА_1 реалізувати своє право на приватизацію житла, яке надано їй у передбаченому порядку та у якому вона постійно одноосібно проживає.

Судом застосовуються положення ст. 71,72 ЖК Української УРСР оскільки спірні правовідносини виникли в період коли квартира по АДРЕСА_2 була комунальною власністю, а позивач по відношенню до неї квартиронаймачем .

Оскільки судом першої інстанції в порушення зазначених норм матеріального права, ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволені позову рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідач на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1761,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 376, 382,384 ЦПК України суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1761, 80 гривень судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді