Провадження № 2/522/1776/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду.

Позивач мотивує вимоги тим, що 26 серпня 1997 р. наказом Міністра оборони України № 420 (по особовому складу), підполковника ОСОБА_1 , призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури. 23 лютого 1998 р. співробітники міліції Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було проведено обшук службового кабінету, особистий обшук ОСОБА_1 та його житла, при цьому постанови про арешт та проведення обшуку не виносилися, прокурор району про проведення зазначених слідчих дій не був повідомлений. Цього ж дня - 23.02.1998 р., після проведення обшуку ОСОБА_1 було затримано з грубим порушенням вимог ст. 106 КПК України в ред. 1960 р. на підтвердження чого служить рапорт начальника відділення державної служби по боротьбі з економічними злочинами Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області майора міліції Копиці В.В. від 23 лютого 1998 р. та протокол затримання від 23.02.1998 р. складений слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси з поличним та обшуку службового приміщення від 23 лютого 1998 р.

23 лютого 1998 р. прокурором Центрального району м. Одеси було винесено постанову про порушення відносно начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (отримання хабара) в редакції Закону від 28.12.1960 р.

Цього ж дня, слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси було винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України в редакції Закону від 28.12.1960 р.

26 лютого 1998 р., ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України в ред. Закону від 28.12.1960 р.

26 лютого 1998 р., слідчий прокуратури Сакал С.В. виніс постанову про застосування стосовно ОСОБА_1 запобіжного заходу - тримання під вартою, яку було санкціоновано прокурором Центрального району м. Одеси.

У зв`язку з порушенням кримінальної справи, на підставі подання прокурора Центрального району м. Одеси, наказом заступника Міністра оборони України - Командуючого Сухопутними військами (по особовому складу) № 32 від 09.04.1998 р. начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади.

01 червня 1998 р., матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за підслідністю надійшли до військової прокуратури Південного регіону України.

13 серпня 1998 р., слідчим військової прокуратури полковнику ОСОБА_1 було пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України 1960 р.

28 жовтня 1998 р. обвинувальний висновок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 був затверджений заступником військового прокурора - начальником слідчого управління та матеріали цієї справи було скеровано до військового суду Південного регіону України для розгляду по суті.

25 грудня 1998 р. вироком військового суду Південного регіону України, ОСОБА_1 було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.168 КК України (отримання хабара), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленого режиму та позбавленням військового звання "полковник".

13 квітня 1999 р. ухвалою № 7-10к99 військової колегії Верховного Суду України, яку постановою від 29.09.1999 р. № 7-34п99 Пленуму Верховного Суду України залишено без зміни, вирок військового суду Південного регіону України від 25.12.1998 р. - скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування у військову прокуратуру Південного регіону України.

07 грудня 1999 р. начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України майором юстиції Звейко М.Я. було винесено постанову про зміну запобіжного заходу - тримання під вартою на підписку про невиїзд, яку санкціоновано заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління.

05 серпня 2013 р. органом досудового розслідування прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого ст. 168 ч. 3 КК України 1960 р.

Цього ж дня - 05.08.2013 р. прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковський В.Л. виніс постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 за № 0000022 та за № 0000023 в одне провадження та об`єднаному кримінальному провадженню було присвоєно № 00000022.

11 грудня 2013 р., старший слідчий прокуратури регіону Макаєв О.О. з порушенням норм чинного КПК України повідомив ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

03 лютого 2014 р. у кримінальному провадженні № 0000022 було затверджено та вручено ОСОБА_1 обвинувальний акт.

04 лютого 2014 р. обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000022 було направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

При розгляді судом матеріалів кримінального провадження № 0000022 щодо ОСОБА_1 по суті, прокурори, які підтримували обвинувачення по кримінальному провадженні, протягом значного часу безпідставно не з`являлись до зали судового засідання, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_1 вимушений був неодноразово звертатись до військового прокурора Південного регіону України та Приморського районного суду м. Одеси з відповідними скаргами та заявами.

Таким чином, посадові особи військової прокуратури Південного регіону України затягували судовий процес з розгляду матеріалів кримінального провадження № 0000022.

25 листопада 2016 р., прокурор у кримінальному провадженні - прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України підполковник юстиції Чорний Олександр Дмитрович, розглянувши матеріали кримінального провадження № 0000022 від 17.07.2013 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України в судовому засіданні заявив, що допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, давши показання, суть яких зводиться до того, що злочину він не вчиняв, неправомірної вигоди (хабара) не брав, з заявниками щодо передачі хабарів не спілкувався, кримінальна справа є результатом провокації, організованої його заступником полковником ОСОБА_6 , який перебував з ним у неприязних відносинах. Оперативні співробітники міліції, на думку обвинуваченого, вступили в змову з ОСОБА_6 та підкинули йому гроші, організувавши подальше їх вилучення.

В результаті дослідження та аналізу доказів, одержаних та наданих суду в ході судового розгляду, прокурор дійшов переконання, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується.

20 грудня 2016 р., прокурор у кримінальному провадженні - прокурор слідчого відділу військової прокуратури регіону Чорний О.Д. в судовому засіданні відмовився від підтримання державного обвинувачення і виклав мотиви відмови у своїй постанові від 19.12.2016 р., яка була погоджена з заступником військового прокурора Південного регіону України Нєтужиловим Є.В., яку суд долучив до матеріалів кримінального провадження № 0000022.

Окрім усього, у цій постанові прокурора Чорного О.Д. зазначено про допущені органом дізнання суттєві порушення Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» в редакції, яка діяла на 13.02.1998, безпідставне заведення оперативно-розшукової справи категорії «ЗАХИСТ» та неправомірне проведення відносно ОСОБА_1 оперативно-розшукової діяльності за умов відсутності для цього достатньої правової інформації.

За таких обставин, прокурор Чорний О.Д. дійшов висновків, що докази, одержані в результаті оперативно-розшукових заходів щодо ОСОБА_1 , також є недопустимими, оскільки отримані не у порядку, встановленому КПК України, та не у порядку, встановленому Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

22 грудня 2016 р., Приморський районний суд м. Одеси постановив по справі № 522/1975/14-к ухвалу, якою кримінальне провадження № 0000022 від 17.07.2013 р. на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

07 березня 2017 р., Приморський районний суд м. Одеси у порядку ст. 380 КПК України постановив ухвалу, якою роз`яснив, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19.12.2016 р., відносяться до реабілітуючих, передбачених п. 2 ч. 2, п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Протягом усього часу перебування під слідством та судом ОСОБА_1 зазнав моральної втрати, страждань внаслідок фізичного та психічного впливу, позбавлення волі та обмеження в діях призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливостей реалізації звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого повсякденного життя.

Так, позивач перебував під слідством і судом з 23.02.1998 р. по 22.12.2016 р. тобто 225 (двісті двадцять п`ять) місяців та 29 (двадцять дев`ять) днів, а тому вважає, що з Державного бюджету України, шляхом списання з розрахункового рахунку Державного казначейства України, підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 723 200,00 гривень.

Ухвалою від 21.06.2017 року відкрито провадження (а.с. 68).

14 серпня 2017 року від представника Державної казначейської служби України Масалова П.В. до суду надійшли заперечення, в яких останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем пред`явлено позовну заяву на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зв`язку з тим, що, як він вважає, наявні реабілітуючі підстави, у зв`язку з закриттям кримінального провадження, а тому він має право на відшкодування шкоди за Законом. Проте, з точки зору кримінально-процесуального законодавства всі інші підстави, в тому числі і відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення, передбачена ч.2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, на підставі якої Приморським районним судом м. Одеси 22.12.2016 по справі №522/1975/14-к була винесена ухвала про закриття кримінального провадження, є нереабілітуючими підставами, а тому не породжують наслідків у вигляді відшкодування шкоди у відповідності до Закону, а тільки звільняють особу від кримінальної відповідальності.

Відсторонення від посади позивача, з урахуванням інкримінованого йому злочину, було цілком логічними з точку зору кримінально-процесуального законодавства України діючого на той час та не було дією, яка не відповідала вимогам Кримінального процесуального кодексу України. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями гану державної влади та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідачів.

Відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону, відшкодування моральної шкоди час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розміри мінімальної заробітної плати на 2017 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 3 200,00 гривень. Разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та обітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 гривень. В зв`язку з чим, представник Державної казначейської служби України вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону Чорного моря, Державної казначейської служби України про стягнення за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь позивача моральної шкоди в сумі 723 200,00 грн. призведе до економічно-необґрунтованих збитків Державного бюджету України та нецільового використання бюджетних коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України» на поточний рік.

14 грудня 2017 року представником військової прокуратури Південного регіону України Козачук О. були подані до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, обґрунтувавши це тим, що положення ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» містять вичерпний перелік випадків, які надають право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, із якого вбачається, що випадку, який надає право позивачу відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом у разі закриття кримінального провадження на підставі закону про амністію передбачено. Водночас позивачем доказів про завдання моральної шкоди останньому час розслідування кримінального провадження за ч. 4 ст. 368 КК України після оголошення підозри у період з 11 грудня 2013 року по 22 грудня 2016 року не надано. Доводи позивача про наявність підстав, які надають йому право на відшкодування моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними та заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

18 грудня 2017 року від позивача ОСОБА_1 надійшла письмова відповідь у порядку ст. ст. 27, 57-58, 60, 64, 174,180, 182-183, 222 ЦПК України на заперечення представника Державної казначейської служби України стосовно позову та мотивів його відхилення у яких позивач зазначив, що з матеріалів кримінального провадження від 17.07.2013 р. № 0000022 вбачається, що ОСОБА_1 є потерпілим від арешту та дотримання, здійсненого всупереч положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідно ця особа має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування моральної шкоди. Причинно-наслідковий зв`язок між діями органу державної влади та тяжкими фізичними та моральними стражданнями позивача не підлягає доказуванню, достатньо самого факту притягнення особи до кримінальної відповідальності. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України (в ред. Закону 2004 р.), особа має право на відшкодування моральної шкоди, заввданої внаслідок порушення її прав. В зв`язку з чим, заперечення на позов представника відповідача просив вважати необґрунтованими, а визначені вимоги - безпідставними, у задоволенні яких слід відмовити.

25 липня 2018 року представником за довіреністю - прокурором відділу військової прокуратури Південного регіону України Бескровним М. подано до суду пояснення, в яких зазначено, що виконаний позивачем розрахунок розміру моральної шкоди за час його перебування під слідством та судом є необґрунтованим, оскільки всупереч положенням законодавства позивачем при проведенні розрахунку безпідставно враховано час перебування під слідством та судом - 225 місяців, який на думку позивача складається з періоду з 23.02.1998 по 22.12.2016 року, однак це не відповідає дійсності.

Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 липня 2018 року до суду представником військової прокуратури Південного регіону України подано клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як відповідно до ст.ст. 42, 130 КПК України та ст.ст. 1,3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вирішення питання про відшкодування моральної шкоди в таких випадках, вирішується судом, який розглядав справу, тобто в порядку кримінального провадження.

07 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі, в яких послався на те, що підстави закриття провадження у справі є надуманими представником відповідача.

04 червня 2019 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника військової прокуратури Південного регіону України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду.

05 серпня 2019 року позивачем до суду подано заперечення на пояснення представника військової прокуратури Південного регіону України від 25.07.2018р. (у порядку ст.ст. 13, 49, 83, 182 ЦПК України) (а.с. 227-231, Т.1).

12 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог (у порядку ст. 49 ЦПК України), в якій зазначив, що на час його звернення до суду 20.06.2017 року з позовною заявою, місячний мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня 2017 р. відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VIII було встановлено у розмірі - 3 200 грн., тоді як згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ мінімальна заробітна плата з 1 січня 2020 р. була встановлена у розмірі - 4 723 грн. В зв`язку з чим, з урахуванням постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015 року (справа № 6-2203цс15) та за умов постановлення по справі судового рішення у 2020 році, розмір відшкодування моральної шкоди повинен буде становити 1 млн. 062 тис. 675 грн. (щомісячна мінімальна заробітна плата - 4 723.00 грн. * кількість повних місяців перебування під слідством та судом -225).

В судовому засіданні 16 січня 2020 року представник прокуратури заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки позов визнає частково, так як не згоден з періодом вказаним у позовній заяві та вважають визнаним і підтвердженим періоди з 23.02.1998 року по 10.03.2000 року та з 23.06.2000 року по 24.10.2000 року, які позивач ОСОБА_1 перебував під слідством, а періоди з 10.03.2000 року по 23.06.2000 року та з 24.10.2000 року по 22.12.2016 року - не підтвердженими.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги викладені у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник військової прокуратури в судовому засіданні 18 травня 2020 року вважав позовні вимоги недостатньо обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Міністра оборони України Кузьмук О. (по особовому складу) № 420 від 26 серпня 1998 р., підполковника ОСОБА_1 , призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури, ВОС-І0І00І2 (а.с. 13, Т. 1).

23 лютого 1998 року згідно рапорту начальника Центрального РВ Копіци В.В. та відповідної резолюції Чекал Н.Ф. , в ході проведення оперативних заходів ОСОБА_1 затримано «на гарячому», в зв`язку з чим, просять дозволу на реєстрацію матеріалів та передачу їх в прокуратуру району для вирішення питання про порушення кримінальної справи.

23 лютого 1998 р. прокурором Центрального району м. Одеси Загороднім В.Г. було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 59580005 відносно громадянина ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (в редакції від 28.12.1960 р.) за фактом отримання хабара від громадянина ОСОБА_10 (а.с. 23, Т. 1).

23 лютого 1998 р. слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси Сакал С.В. було винесено постанову про порушення кримінальної справи та об`єднання її з кримінальною справою № 59580005 відносно громадянина ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України (в редакції від 28.12.1960 р.) за фактом отримання хабара від громадянина ОСОБА_11 (а.с. 24, Т. 1).

23 лютого 1998 р. слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси Сакал С.В. складено протокол затримання підозрюваного, згідно якого слідчим о 22 годині 00 хвилин в приміщенні прокуратури району затримано в якості підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ст. 168 ч.3 КК України ОСОБА_1 (а.с. 22, Т. 1).

23 лютого 1998 року старшим оперуповноваженим Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області Віхренко В.Г. було складено протокол затримання та огляду службового приміщення, згідно якого приблизно об 11 годині 35 хвилин ОСОБА_1 був затриманий співробітниками міліції та після чого в присутності понятих був проведений огляд службового приміщення, а також огляд особистих речей ОСОБА_1 (а.с.18-21, Т.1).

26 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси Сакал С.В. винесено постанову про залучення в якості обвинуваченого та ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України, ч. 3 ст. 168 КК України (а.с.25, Т.1).

26 лютого 1998 року слідчим прокуратури Центрального району м. Одеси Сакал С.В. винесено постанову про обрання в якості запобіжного заходу - тримання під вартою, за якою ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід від ухилення від слідства та суду обрано тримання під вартою в СІЗО-1 УВС Одеської області, про що повідомлено під розписку (а.с. 26, Т.1).

09 квітня 1998 року згідно витягу з наказу заступника міністра оборони України командуючого сухопутними військами (по особовому складу) № 32 від 09.04.1998 року полковника ОСОБА_1 , начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури, - увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командувача військ південного оперативного командування у зв`язку з порушенням карної справи (а.с.27, Т.1).

21 травня 1998 року згідно листа заступника прокурора Одеської області Військовому прокурору Південного регіону України направлено кримінальну справу за обвинуваченням військовослужбовця ОСОБА_1 за ст. 143 ч. 2, 17, 19, 170 ч. 2 КК України. Строк слідства та тримання під вартою обвинуваченого продовжено до 4 місяців. При цьому, матеріали кримінальної справи № 59980005 в 3-х томах разом з постановою та клопотаннями і скаргами ОСОБА_1 надійшли до військової прокуратури Південного регіону України 01.06.1998 року (а.с. 28, Т.1).

13 серпня 1998 року старшим слідчим військової прокуратури Південного регіону України Старостіним С.А. винесено постанову про пред`явлення нового обвинувачення ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ст. 168 ч. 3 КК України (а.с. 29-30, Т.1).

Крім того, з листа заступника начальника ОМУ УМВС України в Одеській області Саракуци А.М. від 14.10.1998 року № 31/3вх833 вбачається, що 24.02.97 року о 07 годин 30 хвилин був поміщений в ІТУ ОМУ УМВС ОСОБА_1 , 1958 року народження. 27.02.97 року о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_1 з особистою справою арештованого був направлений в СІЗО-1 (а.с. 67, Т.1).

25 грудня 1998 року вироком військового суду Південного регіону України ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.168 ч.3 КК України, на підставі якої з визнанням ст. 44 та 37 цього ж КК позбавлено його волі строком на 5 /п`ять/ років у виправно-трудовій колонії посиленого режиму без конфіскації майна та без позбавлення права займати певні посади або займатись певною діяльністю та позбавлено військового звання "полковник" (а.с. 31-33, Т.1).

13 квітня 1999 року ухвалою № 7-10к99 військової колегії Верховного Суду України, касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 та його захисника задоволено та вирок військового суду Південного регіону України від 25.12.1998 року відносно ОСОБА_1 скасовано, та справу направлено на додаткове розслідування військовому прокурору Південного регіону. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено без змін - тримання під вартою (а.с. 34-35, Т.1).

29 квітня 1999 року постановою заступника прокурора Південного регіону України - начальника управління Богуцького П.П. встановлено строку тримання під вартою ОСОБА_1 в один місяць з 29 квітня по 29 травня 1999 року (а.с. 23, Т. 2).

3 червня 1999 року першим заступником Генерального прокурора України Середи Г. внесено протест у справі ОСОБА_1 (у порядку нагляду) та ухвалу військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року про скасування вироку військового суду Південного регіону України від 25 грудня 1998 року стосовно полковника ОСОБА_1 і повернення кримінальної справи на додаткове розслідування військовому прокурору Південного регіону України скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд в іншому складі суддів (а.с. 24-26, Т. 2).

29 вересня 1999 року постановою № 7-34п99 Пленуму Верховного Суду України протест першого заступника Генерального прокурора України залишено без задоволення, а ухвалу військової колегії Верховного Суду України від 13 квітня 1999 року стосовно ОСОБА_1 - без зміни (а.с. 36-37, Т.1).

18 жовтня 1999 року постановою заступника військового прокурора Південного регіону України - начальника управління Богуцького П.П. попереднє слідство по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст. 168 ч. 3 КК України відновлено, створено по справі слідчу групу та встановлено строк досудового розслідування по справі - один місяць, тобто до 18 листопада 1999 року (а.с. 30, Т. 2).

07 грудня 1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України Звейко Н.Я. винесено постанову про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 з тримання під вартою на підписку про невиїзд, що також підтверджується підпискою про невиїзд ОСОБА_1 від 07.12.1999 року, яку відібрав начальник відділу ВППР України (а.с. 38-39, Т.1).

Листом прокурора Одеської області Косюти М.В. від 8.02.2000 року № 04/2-5368-98 повідомлено військового прокурора Південного регіону України Соболева Л.Т., що вивченням матеріалів ОРД підстав вважати, що була провокація дачі хабаря ОСОБА_1 не встановлено (а.с. 56, Т.1).

26 лютого 2000 року постановою начальника відділу ВП ПРУ Звейко М.Я. перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_1 зі ст. 168 ч. 3 КК України на ст. 254 п. «а» КК України (а.с. 33, Т. 2).

14 березня 2000 року листом заступника військового прокурора Південного регіону України - начальника управління Богуцького П.П. № 25/572 до начальника управління кадрів Південного оперативного командування Магас Ю.П. повідомлено, що кримінальна справа відносно полковника ОСОБА_1 10 березня 2000 року закрита за ст. 6 п. 4 КПК України - внаслідок акта амністії та в ході попереднього розслідування по справі його дії перекваліфіковані зі ст. 168 ч. 3 на ст. 254 п. а КК України, оскільки факти отримання хабарів полковником ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим просив вирішити питання у встановленому порядку про подальше проходження служби полковником ОСОБА_1 відповідно до його штатно-посадової категорії, яку він раніше займав (а.с. 58, Т.1).

Листом першого заступника військового прокурора Південного регіону України Богуцького П.П. № 25/1339 від 21.06.2000 р. ОСОБА_1 роз`яснено, що в порядку нагляду постанова про закриття кримінальної справи від 10 березня 2000 року скасована, справа для додаткового розслідування передана в провадження слідчого прокурора відділу військової прокуратури регіону Токарю В.В. (а.с. 36, Т.2).

23 червня 2000 року першим заступником військового прокурора Південного регіону України Богуцьким П.П. винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінальної справи, якою постанова від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи, як винесену передчасно, скасована, попереднє слідство по даній кримінальній справі доручено прокурору відділу нагляду за дотриманням законів при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та попереднього слідства військової прокуратури Південного регіону України Токарю В.В. (а.с. 37, Т.2).

17 жовтня 2000 року постановою прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України Токаря В.В. залучено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якості обвинуваченого в скоєнні злочинів, передбачених ст. 254 п. «а» та ч. 2 ст. 143 КК України, про що в порядку ст. ст. 140 і 142 КПК України його повідомлено (а.с. 38-40, Т.2).

23 жовтня 2000 року постановою прокурора відділу ВП Південного регіону України Токаря В.В. кримінальна справа в частині пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за ст. 143 ч. 2 КК України подальшим провадженням закрита за відсутністю складу злочину (а.с. 41, Т. 2).

24 жовтня 2000 року висновком прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України Токар В.В. скарги ОСОБА_1 від 25.09.2000 року про відшкодування йому шкоди направлено на вирішення прокурору Центрального району м. Одеси та роз`яснено, що у випадку спору він в праві подати позов до суду (а.с. 62-66, Т.1).

24 жовтня 2000 року прокурором відділу військової прокуратури Південного регіону України Токар В.В. винесено постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням полковника ОСОБА_1 у скоєнні діянь, передбачених ст. 254 п. «а» КК України на підставі ст. 6 п. 4 КПК України (а.с. 127-137, Т.1).

18 березня 2008 року заступником голови військового місцевого суду Одеського гарнізону підполковником юстиції Деркачовим О.В. винесено постанову, якою клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України Токая В.В., санкціоновану тво військового прокурора Південного регіону України підполковником юстиції Богуцьким П.П., про закриття кримінальної справи на підставі ст. 6 п. 4 КПК України стосовно ОСОБА_1 , який звинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ст. 254 п. «а» КК України (в редакції 1960 року) задоволено. Поновлено строк ОСОБА_1 на оскарження даної постанови, а його скаргу від 29 лютого 2008 року - розглянути по суті (а.с. 135-136, Т.1).

22 травня 2008 року заступником голови військового місцевого суду Одеського гарнізону підполковником юстиції Деркачовим О.В. винесено постанову, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено та постанову прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України радника юстиції Токаря В.В. від 24 жовтня 2000 року, санкціоновану Т.в.о. військового прокурора Південного регіону України підполковником юстиції Богуцьким П.П., про закриття на підставі ст.6 п.4 КПК України кримінальної справи по звинуваченню колишнього начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ст.254 п."а" КК України (в редакції Закону 1961 року) скасовано. Матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_1 повернуто військовому прокурору Південного регіону України для відновлення досудового слідства (а.с. 137-145, Т.1).

10 липня 2008 року ухвалою колегії суддів військового апеляційного суду військово-морських сил апеляцію прокурора відділу військової прокурату Південного регіону України Синова Є.Б. задоволено та постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 18 березня 2008 року про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови про закриття кримінальної справи скасовано. Постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 травня 2008 року про скасування постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. "а" ст. 254 КК України 1960 року, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 6 КПК України скасовано. Скаргу ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. "а" ст. 254 КК України 1960 року залишено без задоволення (а.с. 146-150, Т.1).

Ухвалою колегії суддів Військової судової колегії Верховного Суду України касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалу військового апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 липня 2008 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд (а.с. 151-153, Т.1).

21 квітня 2009 року ухвалою колегії суддів військового апеляційного суду Військово-Морських Сил постанову судді військового місцевого суду Одеського гарнізону від 18 березня 2008 року про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови про закриття кримінальної справи та Постанову від 22 травня 2008 року про скасування постанови прокурора відділу військової прокуратури Південного регіону України від 24 жовтня 2000 року про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. "а" ст. 254 КК України 1960 року, на підставі п. 4 ч. 2 ст. України, залишено без змін, а апеляцію прокурора - без задоволення. Матеріали справи відносно ОСОБА_1 направлено в військову прокуратуру Південного регіону України на додаткове розслідування. (а.с. 235-236, Т.1).

06 травня 2009 року постановою військового прокурора Південного регіону України Фещук М.Г. провадження досудового слідства по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого п. «а» ст.254 КК України (в редакції Закону 1961 року) відновлено. Встановлено строк додаткового слідства по зазначеній кримінальній справі в межах одного місяця з часу прийняття справи до свого провадження, - до 6 червня 2009 року. Провадження досудового слідства у вказаній кримінальній справі доручено прокурору-криміналісту відділу військової прокуратури Південного регіону України капітану юстиції Ботнарю С.О. (а.с. 154-155, Т.1).

08 травня 2009 року прокурором-криміналістом відділу військової прокуратури Південного регіону України Ботнарь С.О. винесено постанову про закриття матеріалів кримінальної справи, якою кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні злочину, передбаченого ст.254 п. «а» КК України (в редакції Закону 1961 року) закрито на підставі ст. 6 п.2 КПК України, у зв`язку з декриміналізацією за відсутністю складу злочину (а.с. 156-164, Т.1).

04 червня 2009 року заступником начальника Головного управління військових прокуратур-начальник слідчого управління Генеральної прокуратури України Журавель В.О. винесено постанову, якою постанову військового прокурора Південного регіону України Фещука М.Г. про відновлення провадження досудового слідства у кримінальній справі щодо ОСОБА_1 та встановлення строку додаткового слідства від 6 травня 2009 року скасовано.Постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України Ботнаря С.О. про прийняття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 до провадження від 6 травня 2009 року скасовано. Постанову прокурора-криміналіста військової прокуратури Південного регіону України Ботнаря С.О. про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_1 від 8 травня 2009 року скасовано(а.с. 165-166, Т.1).

15 липня 2013 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду мю Одеси Каплі О.І. скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, пов`язану у невнесенні відомостей про кримінальне провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено та зобов`язано прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері виконати вимоги ст.214 КПК України, та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, які 26.05.2013 року надійшли із заявою ОСОБА_1 про кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ст.254 п. «а» КК України (ред.КК 1960) і проведення подальшого розслідування (а.с. 167-169, Т.1).

На виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2013 року, згідно витягу з кримінального провадження № 00000022, 17.07.2013 року було внесено до ЄРДР відомості про те, що з матеріалів кримінальної справи вбачається, що у жовтні 1997 року - лютому 1998 року начальник кафедри військової підготовки Одеської академії будівництва та архітектури полковник ОСОБА_1 вчинив зловживання військовою службовою особою владою та службовим становищем (а.с. 170, Т.1).

З листа заступника прокурора Південного регіону У країн з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Товбійчук В. слідує, що оскільки кримінальна справа щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України 1960 року, в провадженні прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері не перебувала, то підстав для внесення відповідних відомостей до реєстру не вбачалось.

31 липня 2013 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Деруса А.В. скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора задоволено частково, визнано бездіяльність прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері пов`язану у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення неправомірною та зобов`язано прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, відповідно до ст. 214 КПК України, а також пупктів 6,10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України невідкладно внести відповідні відомості про кримінальну справу стосовно заявника за ст. 168 ч.3 КК України (в редакції 1960 року) до ЄРДР, розпочати розслідування кримінального провадження, яке завершити прийняттям процесуального рішення (документа) відповідно до форм, передбачених ст. 283 КПК України (в редакції 13.04.2012 року) (а.с. 62-64, Т.2).

5 серпня 2013 року на виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2013 року прокуратурою Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань унесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 168 КК України 1960 року (у редакції Закону від 11.07.1995), та розпочато кримінальне провадження №0000023, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0000023, в фабулі якого зазначено, що «23 лютого 1998 року начальник кафедри віськової підготовки Одеської академії будівництва та архітектури полковник ОСОБА_1 вчинив одержання хабара в особливо великому розмірі, поєднане з вимаганням хабара», та про що повідомлено ОСОБА_1 в листі заступника прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Товбійчука В. № 06/2-2955 вих13 від 05.08.2013 року.

В той же день, тобто 5 серпня 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковським Віталієм Леонідовичем винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування та об`єднано матеріали досудового розслідування № 0000022 від 17 липня 2013 року за п. «а» ст. 254 КК України (в редакції Закону 1960 року) та за № 0000023 від 5 серпня 2013 року за ч. 3 ст. 168 КК України (в редакції Закону 1960 року) в одне провадження. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно номер 00000022.

11 листопада 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковським В.Л. винесено постанову про закриття кримінального провадження в окремій частині, якою кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000022 від 17.07.2013, в частині кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 423 КК України, закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с. 66-72, Т.2).

11 грудня 2013 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Макаєвим О.О. повідомлено ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с. 40-42, Т.1).

На підтвердження вказаного також надано копію витягу з кримінального провадження № № 0000022 (а.с. 78, Т.1).

11 грудня 2013 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Макаєвим О.О. винесено клопотання про застосування запобіжного заходу шодо підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на підозрюваного обов`язків (а.с. 76-77, Т.1).

12 грудня 2013 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Пислар В.П. клопотання слідчого старшого слідчого СВ СУ прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Макаєва О.О. задоволено. Обрано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено на ОСОБА_1 зобов`язання передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

1) Прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування та суду;

2) Не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, або суду;

3) Утриматися від спілкування з особами, які є колишніми працівниками кафедри військової підготовки ОДАБА;

4) Здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України (а.с. 79-80, Т.2).

12 грудня 2013 року листом прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковського В.Л. позивача повідомлено про те, що 11 грудня 2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000022 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого, передбаченого ч. 1 ст. 423 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с. 65, Т.2).

24 грудня 2013 року прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковським В.Л. складено повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, в якому повідомлялось ОСОБА_1 , що досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000022 від 17.07.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, в якому він є підозрюваним, завершено, а зібрані під час розслідування докази є достатніми для складання обвинувального акта, у зв`язку з чим сторонами кримінального провадження відкрито матеріали (а.с. 84, Т. 2).

В подальшому, було встановлено графік ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження № 0000022 від 17.07.2013 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с. 34-35, Т. 2).

03 лютого 2014 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000022 від 17.07.2013 щодо колишнього начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітекгури ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с. 43-46, Т.1).

17 липня 2015 року заступником військового прокурора Південного регіону України полковник юстиції Нетужиловим Євгеном Володимировичем при розгляді матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру дасудових розслідувань за №0000022 від 17 липня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України винесено постанову про зміну групи прокурорів для здійснення процесуального керівництва, досудовим розслідуванням (а.с. 85-86, Т. 2).

07 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Південного регіону України Якубовського М.В. зі скаргою щодо неявки в судове засідання прокурора військової прокуратури регіону та вжиття заходів належного прокурорського реагування (а.с. 47, Т.1).

14 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Південного регіону України Якубовського М.В. зі скаргою про усунення фактів порушення процесуальних прав обвинуваченого у кримінальному провадженні та вжитя заходів належного прокурорського реагування щодо їх поновлення (а.с. 48, Т.1).

18 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_1 звернувся до заступника голови Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В.М. з клопотанням про вжиття заходів належного судового реагування з приводу систематичної неявки прокурорів - державних обвинувачів військової прокуратури Південного регіону України в судове засідання (а.с. 49-50, Т.1).

Як вбачається з наданих позивачем документів, прокурор у кримінальному провадженні № 0000022 від 17.07.2013 року по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 368 КК України Чорний О.Д. звернувся до судді Приморського районного суду м. Одеси з клопотанням про відкладення судового засідання та надання часу для складання та погодження постанов про відмову від підтримання державного обвинувачення на час не менше 15 днів (а.с. 51, Т.1).

19 грудня 2016 року прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України підполковник юстиції Чорним Олександром Дмитровичем прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022 від 17 липня 2013 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с. 52-55, Т.1).

22 грудня 2016 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В.М. кримінальне провадження №0000022 від 17 липня 2013 року на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Заходи забезпечення кримінального провадження скасовано (а.с. 59, Т.1).

07 березня 2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Коваленко В.М. роз`яснено, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19.12.2016 р., відносяться до реабілітуючих, передбачених п.2 ч.2 , п.1,2,3 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 60, Т.1).

13 червня 2018 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д. в задоволенні клопотання представника Військової прокуратури Південного регіону України про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду відмовлено (а.с. 195-197, Т.1).

14 грудня 2018 року ухвалою судді місцевого Приморського районного суду міста Одеси Коваленко В.М. у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено та роз`яснено ОСОБА_1 , що він вправі звернутися з вимогами про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідуваним, прокуратури і суду в порядку цивільного судочинства, подавши позовну заяву до суду (а.с. 196-199, Т.1).

28 січня 2019 року ухвалою судді Одеського апеляційного суду Кадегроб А.І. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2018 року про відмову в задоволенні за и яви останнього про вжиття заходів щодо усунення порушень законодавства України (а.с. 212-213, Т.1).

Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством значний період, а саме з 23 лютого 1998 року по 22 грудня 2016 року.

При цьому, на користь даного твердження свідчить той, факт, що при винесенні постанови про закриття кримінальної справи в частині пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за ст. 143 ч. 2 КК України за відсутністю складу злочину від 23.10.2000 року та постанови про закриття кримінальної справи за обвинуваченням полковника ОСОБА_1 у скоєнні діянь, передбачених ст. 254 п. «а» КК України на підставі ст. 6 п. 4 КПК України від 24 жовтня 2000 року, органом досудового розслідування не було вирішено питання про скасування запобіжного заходу, а згідно норм кримінально-процесуального законодавства, запобіжний захід діє до моменту його скасування.

Даний факт також не заперечується відповідачем, що і стало причиною оскарження позивачем даних процесуальних рішень, а тому твердження відповідача про часткове перебування ОСОБА_1 під слідством, а саме в невизнані ним періоди, якщо не було вирішено питання про запобіжний захід, не приймається до уваги.

Водночас, суд критично ставиться до наданих позивачем копій листа першого заступника військового прокурора Південного регіону України Богуцького П.П. № 25/1339 від 21.06.2000 р., яким ОСОБА_1 роз`яснено, що в порядку нагляду постанова про закриття кримінальної справи від 10 березня 2000 року скасована, справа для додаткового розслідування передана в провадження слідчого прокурора відділу військової прокуратури регіону Токарю В.В. При чому, постанову першого заступника військового прокурора Південного регіону України Богуцького П.П. про скасування постанови про закриття кримінальної справи, якою постанова від 10 березня 2000 року про закриття кримінальної справи, як винесену передчасно, скасована, попереднє слідство по даній кримінальній справі доручено прокурору відділу нагляду за дотриманням законів при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та попереднього слідства військової прокуратури Південного регіону України Токарю В.В. винесено тільки 23 червня 2000 року, а супровідний лист з повідомленням про скасування постанови складено на два дні раніше, тобто 21.06.2000 р.

Таким чином, враховуючи також те, що відповідачем не було надано до суду постанова від 10 березня 2000 року, яка була скасована в подальшому, та відсутність будь-яких пояснень, щодо даних невідповідностей, суд погоджується з твердженням позивача з даного приводу.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справ, позивач ОСОБА_1 перебував під вартою з 23 лютого 1998 року по 07 грудня 1999 року.

Згідно статті 15 КПК України 1960 р., який діяв на час визначених подій, правосуддя в кримінальних справах здійснюється тільки судом. Ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як за вироком суду й відповідно до закону.

Суд погоджується з твердженням позивача, про те, що за змістом ст. 62 Конституції України та Кримінально-процесуального законодавства України, постанова органу досудового розслідування не є остаточним висновком слідства про винуватість особи у вчиненні діяння, що підпадає під ознаки злочину. Переконання слідчого і прокурора у вчиненні особою злочину не означає доведення її винуватості, яка відповідно до конституційно закріпленого принципу презумпції невинуватості особи, може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дійсно перебував під слідством і судом з 23 лютого 1998 р. по 22 грудня 2016 р. тобто 225 (двісті двадцять п`ять) місяців та 29 (двадцять дев`ять) днів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За змістом пункту 1 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно пункту 7 статті 1176 ЦК України, порядок відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР та затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України «Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування юстиції України 06.03.1996 р. за№ 106/1131 (далі - Положення № 6/5/3/41).

Даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів, а Положення № 6/5/3/41 визначає порядок застосування вказаного Закону.

Згідно пункту першого статті 1 Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються зокрема моральна шкода.

За змістом ст. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до пункту 4 Положення № 6/5/3/41, завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 5 Положення № 6/5/3/41 визначено, що право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 статті 1 Закону № 266/94-ВР, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року.

Згідно частини 3 статті 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

За змістом п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до норм цивільного законодавства України.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільних законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен день перебування під слідством чи судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У випадку із ОСОБА_1 страждання і приниження останнього, пов`язане не тільки з тривалістю слідства, а й самим фактом проведення щодо нього розслідування дійсно призвело до суттєвого погіршення здоров`я позивача, на користь чого може також свідчити постанова про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_1 від 07.12.1999 року, в якій зазначено, що за висновком лікарів ОСОБА_1 страждає остеохондрозом, грижею диску хребта, потребує стаціонарного лікування в умовах неврологічного та нейрохірургічного стаціонару та у зв`язку з неможливістю надання кваліфікованої медичної допомоги ОСОБА_1 в умовах слідчого ізолятору виникла необхідність в зміні міри запобіжного заходу ОСОБА_1 на підписку про невиїзд з поміщенням на стаціонарне судово-медичне дослідження стаціонарної експертизи в умовах 411 ВГ (а.с. 38, Т.1).

Таким чином, в будь-якому випадку, тривала боротьба на захист своїх прав виснажує особу, викликає у неї психічне напруження у зв`язку з очікуванням остаточного рішення, викликає розчарування в діяльності органів державної влади, що принижує авторитет держави та знижує довіру людини до органів влади, а також створює додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією і іншими факторами під час неналежного розгляду заяв та клопотань особи, яка звертається.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Так, відносно позивача ОСОБА_1 слідство, в загальному розрахунку, тривало більше 225 (двісті двадцять п`ять) місяців.

Між тим, Верховним Судом України сформована правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі № 6-2203цс15, з якої слідує, що у липні 2014 року фізична особа (позивач) звернулась до суду з позовом до управління МВС України в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і суду. При розгляді матеріалів справи по суті та визначенні розміру моральної шкоди судом прийнято до розрахунку установлений з 01 вересня 2015 р. місячний мінімальний розмір заробітної плати, встановлений Законом України від 28.12.2014 № 80-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» на рівні 1 378 грн. Так, суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, а це відповідно до статті 360-4 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів касаційної та апеляційної інстанцій, ухвалених у цій справі, та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог. Тобто, за умов перебування фізичної особи (позивача) під слідством і судом: з 15.05.2012 р. по 10.06.2014 р. (всього 2 роки 27 днів тобто 25 повних місяців), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України постановою від 02.12.2015 року визначила розмір відшкодування моральної шкоди, який становив 34 450 грн. (мінімальна заробітна плата - 1 378 грн. * кількість місяців - 25).

Згідно з ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено що розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1,2,3 статті 3 цього Закону, незалежно від того який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу , у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, що виносять постанову (ухвалу).

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального закону може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першої статті 12.

Так, частина перша ст. 12 та пункти 1,3,4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не містять вказівок щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, шляхом звернення до відповідного органу, який проводив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

У розумінні зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України (діючих під час розслідування кримінальних справ відносно ОСОБА_1 ) під час ведення розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певних обмежень у житті, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси з 2017 року.

А згідно положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривень.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 має обґрунтоване законне право на відшкодування моральної шкоди незалежно від вини посадових осіб органів внутрішніх справ у відповідності до приписів ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Як вже зазначалось вище, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а право на відшкодування такої шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину. При цьому Законом не визначено будь-яких умов, за яких при відсутності у діянні особи складу злочину, шкода не відшкодовується.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідач не заперечує того факту, що слідство у відношенні ОСОБА_1 дійсно проводилось занадто тривалий час, яке перевищило максимально передбачений строк покарання у вигляді тримання під вартою за вчинення діяння яке інкримінувалось останньому, що призвело до психологічних страждань позивача й відповідно виникнення у нього права на компенсацію завданої моральної шкоди, й не оспорює її розмір, проте не погоджується саме з періодом тривалості слідства визначеним позивачем, а визнає лише період з 23.02.1998 року по 10.03.2000 року та з 23.06.2000 року по 24.10.2000 року, іншу частину періоду - вважав необґрунтованою.

Також, суд виходить з того, що по кримінальному провадженню № 0000022 від 17.07.2013 року обвинувальний вирок не винесено, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року кримінальне провадження №0000022 від 17 липня 2013 року на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Більш того, страждання будь-якого виду, як то фізичні, емоційні, психологічні, тощо, спричинені саме звинуваченням особи у вчиненні будь-якого злочину, а враховуючи ситуацію ОСОБА_1 - тяжкого/особливо тяжкого злочину, незалежно від визнання чи невизнання своєї вини у злочині, що інкримінується, є одними з найтяжчих страждань, які лише можуть бути заподіяні органами державної влади, оскільки сильно відбивається на емоційному, фізичному стані особи, а також на її соціальному положенні у суспільстві та її репутації, і призводить до найгірших наслідків, так як один лише факт притягнення до кримінальної відповідальності суттєво звужує та обмежує не тільки права особи, яка притягалась до відповідальності (наприклад: прийняття на роботу у державному органі та й взагалі, зайняття особливо відповідальної посади, та ін.), а й коло спілкування, чим порушує розмірене життя даної особи та позбавляє можливості відновити те становище, яке існувало до притягнення до відповідальності й порушення прав, свобод та законних інтересів особи, тому що оприлюднення інформації про порушення кримінальної справи відносно особи суттєво впливає на суб`єктивне ставлення до обвинуваченої особи та навіть у разі винесення за підсумками виправдувального вироку не поверне вже так би мовити «заплямовану» репутацію цієї особи, яка була до порушення питання про її відповідальність.

За результатами проведення досудового слідства по кримінальному провадженню № 0000022 від 17.07.2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч.2 ст.284 КПК України та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017 року роз`яснено, що підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення й подальшого прийняття рішення про закриття кримінального провадження № 0000022, відносяться до реабілітуючих, передбачених п.2 ч.2 , п.1,2,3 ч.1 ст.284 КПК України.

Водночас, суд звертає увагу, що більшість наданих позивачем документів в обґрунтування своїх позовних вимог містять суттєві відміності у датах та роках в них зазначених.

Так, з прийняттям рішення про закриття кримінальних справ органом досудового розслідування дійсно не було вирішено питання про скасування запобіжного заходу.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України)

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У самій нормі не зазначено, про які саме права йдеться. Отже, порушення особистих немайнових, може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, стати підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

У відповідності до пп. 6, 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, одночасно з копією повідомлення про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства громадянинові направляється повідомлення, в якому роз`яснюється, куди і протягом якого терміну можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Для визначення розміру шкоди, переліченої в пп. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутись: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному порядку до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 460/2011 Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі України.

Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексуУкраїни при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Тобто, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, частин 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України» (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, у випадках, передбачених чинним законодавством, здійснюється за рішенням суду шляхом стягнення з Державної казначейської служби України певної суми за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь потерпілої особи.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак, враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань позивача, характер немайнових витрат, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством і судом з 23.02.1998 р. по 22.12.2016 р. слід стягнути моральну шкоду, яка становить 225 (місяців) х 4723,00 (грн. - мінімальна заробітна плата) = 1062675,00 грн.

Згідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.ст. 10, 76, 78, 81, 258, 265, 268, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військового прокурора Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в сумі 1062675 (один мільйон шістдесят дві тисячі шістсот сімдесят п`ять) гривень, завдану незаконними діями органів досудового слідства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28 травня 2020 року.

Суддя Л.М.Чернявська