ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5116/20 Справа № 211/2558/19 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 211/2558/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотрансервіс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотрансервіс» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 21 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 20 лютого 2014 року між Дніпропетровською обласною державною адміністрацією в особі заступника голови облдержадміністрації ОСОБА_2 та ТОВ «Автотранссервіс» в особі директора ОСОБА_3 А ОСОБА_4 було укладено договір з організації перевезення пасажирів на міжміських та приміських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території Дніпропетровської області. Згідно п. 1.2.1. вказаного Договору, Замовник надає Перевізнику право на організацію перевезень пасажирів в режимі руху «звичайний» на міжміському внутрішньообласному автобусному маршруті загального користування з 10.04.2014 року по 09.04.2019 року, при цьому Перевізник зобов`язується надавати якісні послуги пасажирського автомобільного транспорту по маршруту: «м. Дніпро - м. Кривий Ріг».

Отже позивач, на виконання умов укладеного Договору та чинного законодавства України, здійснює перевезення пасажирів на міжміському внутрішньообласному автобусному маршруті загального користування: «м. Дніпро - м. Кривий Ріг».

21 січня 2019 року о 09.00 год. на Автовокзалі в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в салон транспортного засобу, автомобіля марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу, зайшов пасажир - відповідач ОСОБА_1 з сумками та оступився, в результаті чого впав на лобове скло даного транспортного засобу. Від цього падіння на лобовому склі утворилася тріщина. Після цього водій ТОВ «Авготранссервіс» - ОСОБА_5 звернувся до поліції щодо пошкодження відповідачем лобового скла.

25 січня 2019 року СКП Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено висновок за результатом перевірки інформації, що надійшла до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, яким перевірку інформації закінчено та ознак кримінального або адміністративного правопорушень не виявлено.

31 березня 2019 року, на замовлення позивача, фізична особа - підприємець ОСОБА_6 виконала роботу по заміні лобового скла, що вартувала 42500 грн., отже вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу пошкодженням відповідачем лобового скла в транспортному засобі автомобілі марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу, складає 42500 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача та вирішити питання про розподіл судових витрат по справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року в задоволенні позову відмолено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до презумпції завдавача шкоди не позивач повинен доводити вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, в результаті чого судом неправильно застосовано норму права, яка перерозподіляє тягар доказування у цій категорії справ та зазначених правовідносинах.

Зауважує на тому, що відповідачем не надано належного та допустимого доказу в підтвердження складання відповідними органами акту перевірки, в якому були б зафіксовані виявлені порушення позивачем вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом, в той час як позивачу завдана шкода відповідачем внаслідок його неуважності, що підтверджується поясненнями свідка.

Відзив на апеляційну скаргу е подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до Договору № 234 від 20.02.2014 року про організацію перевезення пасажирів на міжміських та приміських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території Дніпропетровської області (внунтрішньообластні маршрути), позивач здійснює перевезення пасажирів на міжміському внутрішньообласному автобусному маршруті загального користування: «м. Дніпро - м. Кривий Ріг» (а.с.13-15).

21 січня 2019 року о 09.00 год. на Автовокзалі в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в салон транспортного засобу, автомобіля марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу, зайшов пасажир - відповідач ОСОБА_1 з сумками та оступився, в результаті чого впав на лобове скло даного транспортного засобу. Від цього падіння на лобовому склі утворилася тріщина.

21 січня 2019 року водій ОСОБА_5 , який є працівником ТОВ «Автотранссервіс», що підтверджується Наказом позивача № 51 від 01.12.2010 року (а.с.20), звернувся до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою, в якій просив розібратися із ситуацією, що склалась у зв`язку з пошкодженням відповідачем лобового скла.

25 січня 2019 року СКП Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено висновок за результатом перевірки інформації, що надійшла до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області стосовно випадкового розбиття пасажиром лобового скла, яким перевірку інформації закінчено та ознак кримінального або адміністративного правопорушень не виявлено.

31 березня 2019 року, на замовлення позивача, фізична особа - підприємець ОСОБА_6 виконала роботу по заміні лобового скла, що вартувала 42500 грн., отже вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу пошкодженням відповідачем лобового скла в транспортному засобі автомобілі марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу, складає 42500 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач керувався ст.23,1166,1167,1192 ЦК України та просив стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду, яка спричинена пошкодженням відповідачем лобового скла автомобіля марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди, тобто деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Шкода - це пошкодження чи знищення майна, майнових чи немайнових (особистих) благ, що охороняються законом. Майновою вважається шкода, яка має певну економічну цінність і виражається у грошах.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З наведеного слідує, що для відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи, необхідно встановити обставину заподіяння такої майнової шкоди (належність майна, розмір шкоди), неправомірність дій заподіювача шкоди та безпосередній причинний зв`язок між діями заподіювача шкоди та спричиненням майнової шкоди.

Як становлено судом та вбачається із матеріалів справи, 21 січня 2019 року о 09.00 год. на Автовокзалі в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в салон транспортного засобу, автомобіля марки Mercedes - Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу, зайшов пасажир - відповідач ОСОБА_1 з сумками та оступився, в результаті чого впав на лобове скло даного транспортного засобу. Від цього падіння на лобовому склі утворилася тріщина.

При цьому, як вбачається з пояснень свідка, та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні в суді першої інстанції, відповідач саме оступився та спіткнувся через сумки, які стояли на проході транспортного засобу та заважали відповідачеві вільно та зручно вийти з транспортного засобу. Тобто в діях відповідача не вбачається неправомірних дій, які спричинили його падіння, від якого тріснуло лобове скло, а отже і вини відповідача у тому, що пошкоджено лобове скло маршрутки немає.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до презумпції завдавача шкоди не позивач повинен доводити вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, в результаті чого судом неправильно застосовано норму права, яка перерозподіляє тягар доказування у цій категорії справ та зазначених правовідносинах, оскільки в даному випадку судом першої інстанції в достатньо повному обсязі встановлено права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірено доводи і заперечення сторін та надано їм належну правову оцінку. При цьому слід зауважити, що статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в діях відповідача не вбачається неправомірних дій, які спричинили його падіння, від якого тріснуло лобове скло, а отже і вини відповідача у тому, що пошкоджено лобове скло маршрутки немає, отже підстави для застосування до спірних правовідносин ст.23,1166 ЦК України, відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що відповідачем не надано належного та допустимого доказу в підтвердження складання відповідними органами акту перевірки, в якому були б зафіксовані виявлені порушення позивачем вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом, в той час як позивачу завдана шкода відповідачем внаслідок його неуважності, що підтверджується поясненнями свідка колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки наведеними обставинами не спростовується факт того, що відповідач саме оступився та спіткнувся через сумки, які стояли на проході транспортного засобу та заважали відповідачеві вільно та зручно вийти з транспортного засобу. При цьому той факт, що в діях відповідача не вбачається неправомірних дій підтверджується поясненнями самого водія транспортного засобу, свідка по справі ОСОБА_5 , який пояснив, що ОСОБА_1 , оступився та впав через сумки, які стояли а проході транспортного засобу. Твердження свідка про те, що вказані сумки, що стояли в проході, заважали лише відповідачеві так як він не тримався, а інші люди виходили і їм сумки не заважали, є оціночними, тому колегія суддів не може прийняти їх до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотрансервіс» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: