ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1408/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В позові, уточненому в ході судового розгляду справи, зазначала, що з 18 серпня 2001 року сторони перебували у шлюбі.

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період спільного проживання в шлюбі ними було придбано у жовтні 2001 року квартиру АДРЕСА_1 , а в лютому 2018 року автомобіля Маzda Touring, 2017 року випуску, д/н НОМЕР_1 , вартістю 534 600 грн. 00 коп.

Право власності на все вищевказане майно зареєстроване за відповідачем.

Однак, з грудня 2018 року їхні сімейні стосунки припинилися, з цього часу вони спільне господарство та бюджет не ведуть.

Відповідач відмовляється добровільно поділити майно.

Таким чином, позивачка вважає, що їй належить право власності на 1/2 частину нажитого у період шлюбу нерухомого та рухомого майна.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину автомобіля Маzda Touring, 2017 року випуску, д/н НОМЕР_1 . А також, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати у справі.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , зареєстровану на ім`я ОСОБА_2 .. Іншу Ѕ частину вказаного об`єкта нерухомості залишено у власності ОСОБА_2 ,.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля Mazda3 IPM2 SK Y ACTIV SDN 1/5 L AT Touring, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Іншу Ѕ частину автомобіля залишено у власності ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення боргового зобов`язання подружжя при укладанні договору купівлі-продажу автомобіля 123 828 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 3 773 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині стягнення з неї на користь відповідача суми в рахунок погашення боргового зобов`язання подружжя при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 та в частині стягнення з нього судового збору, постановити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину квартиру АДРЕСА_1 , а ѕ частини залишити у власності ОСОБА_2 а також у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього судового збору у розмірі 3 773 грн. в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу майна подружжя, суд прешої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Маzda Touring, 2017 року випуску, д/н НОМЕР_1 є об`єктами спільної сумісної власності сторін та такими, що придбані за спільні кошти подружжя під час перебування у шлюбі.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2001 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне майно: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Маzda Touring, 2017 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Спірну квартиру сторони придбали у жовтні 2001 році, тобто, спірне майно було придбано під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 КпШС України в редакції, чинній на час придбання квартири майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Інше спірне майно було придбано подружжям після 01 січня 2004 року, отже правовий режим цього майна регулюється положеннями СК України.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Маzda Touring, 2017 року випуску, д/н НОМЕР_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що на придбання спірної квартири ним та позивачем сумісно було зібрано тільки 1400 доларів США, то вклад ОСОБА_1 , як подружжя, у спільне сумісне майно складає 700 доларів США, що складає ј частину спірної квартири.

Колегія суддів не приймає до уваги вказане посилання скаржника, з огляду на те, що факт позики будь яких грошових коштів у батьків відповідача на придбання квартири не підтверджений належним чином та спростовується поясненнями самих батьків відповідача які допитувались у суді першої інстанції у якості свідків, та пояснювали що вони, як батьки, допомагали придбати дітям житло. Ніяких договорів позики не укладалось між відповідачем та його батьками.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що допомога батьків в придбанні квартири дітям не може враховуватись як грошове зобов`язання сторін при поділі спільного сумісного майна подружжя.

Розписка від 07 жовтня 2001 року, про яку вказує відповідач у апеляційній скарзі, не була предметом розгляду в суді першої інстанції, не надавалася відповідачем у якості доказу до матеріалів цивільної справи, тому колегією суддів до уваги не приймається. Поважності не подання вказаної розписки в якості доказів до суду першої інстанції ОСОБА_2 не зазначено. Таким чином, посилання скаржника на те, що він віддав 19 січня 2020 року своїй матері 2000 доларів США, які брав на придбання квартири, не заслуговують на увагу.

З огляду на зазначене, кожен із подружжя у даному випадку має право на Ѕ частину спільної сумісної квартири.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення боргового зобов`язання подружжя при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля у сумі 123 828 грн., суд першої інстанції виходи з того, що на купівлю спірного автомобіля відповідачем було отримано в борг 10200 доларів США, борг виник в інтересах сім`ї і до цього часу його не сплачено, вказані грошові зобов`язання слід врахувати при поділі спільного сумісного майна подружжя та половину цих коштів стягнути з позивача в рахунок погашення боргу на користь відповідача.

Суд першої інстанції прийняв письмові розписки ОСОБА_2 , видані ним позикодавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як підтвердження укладення між сторонами договору позики на вказаних в них умовах, та встановив, що із розписок вбачається, що гроші брались на придбання автомобіля, автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому є боргами подружжя, які виникли в інтересах сім`ї.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суд першої інстанції з огляду на наступне.

Наявність боргових зобов`язань подружжя не може бути підтверджена поясненнями свідків, які є зацікавленими особами, а саме брат відповідача, батьки відповідача, кум відповідача, та співробітник відповідача.

Певні обставини (факт укладення правочину позики) можуть підтверджуватися лише певними доказами (наприклад нотаріально посвідченим кредитним договором, або кредитним договором у простій письмовій формі), і не можуть бути підтверджені показами свідків.

Правова позиція, висловлена у постанові Верховного суду від 22 січня 2020 року у справі № 750/2874/16-ц, підтверджує висновки щодо спільної відповідальності подружжя за укладеним одним з подружжя договором позики, згода на який надана другим з подружжя.

Акцент зроблено на тому що при укладенні договорів згода іншого з подружжя повинна бути письмовою.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 308/10837/15 (№ 61-213св18) сформовано таку правову позицію: враховуючи що договір позики укладено за відсутності письмової згоди дружини, то верховний суд дійшов до переконання що позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.

Вказані висновки Верховного Суду суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить про те, що той ж подружжя хто не брав участі в укладенні договору позики, стає зобов`язаною особою за наявності двох умов: договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї, майно, одержане за договором використане в інтересах сім ї.

Так, ОСОБА_2 не надано доказів, що розписки укладалася ним в інтересах сім`ї, або що отримані за цим договором грошові кошти були використані в інтересах сім`ї.

Ні перша умова, ні друга умова належними доказами підтверджена не була.

Таким чином обставини що мають значення для справи, на які посилався відповідач не були доведені, що свідчить про необґрунтованість рішення в цій частині.

Посилання суду першої інстанції на судову практику по справі № 334/5907/14 від 14 вересня 2016 року, та у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року є помилковим, з огляду на те, що вказані постанови Верховного суду України не стосуються однорідних спірних правовідносин.

Так, відповідно до постанови ВСУ у справі № 334/5907/14 від 14 вересня 2016 року висвітлюється ситуація коли позивач просив здійснити поділ майна подружжя з урахуванням боргових зобов`язань.

Згідно постанови ВСУ у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 позивач просив стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості автомобіля, оскільки автомобіль було відчужено відповідачем іншим з подружжя, крім того автомобіль оплачено кредитними коштами за кредитним договором з AT «Укргазбанк».

Жодна постанова Верховного Суду та Верховного суду України, на які посилався суд першої інстанції не містить вказівки судам стягувати не доведенні непогашені боргові зобов`язання подружжя у відсутність нерозглянутих судових спорів щодо таких зобов`язань.

Статтею 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Такий висновок щодо спільної відповідальності подружжя за укладеним одним із подружжя договором позики, згода на який надана другим подружжям, викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 61-8440св18, підстав відступати від якого колегія суддів не вважає за необхідне.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції суд прийняв за основу для задоволення позовних вимог письмові розписки ОСОБА_2 , видані ним позикодавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як підтвердження укладення між сторонами договору позики на вказаних в них умовах та встановив, що із розписок вбачається, що гроші брались на придбання автомобіля, автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому є боргами подружжя, які виникли в інтересах сім`ї.

При цьому суд першої інстанції, не долучив до матеріалів справи копії розписок, які надавалися суду для огляду та не встановив чи надавалася згода дружини на отримання вказаних в розписках грошових коштів, що суперечить висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 61-8440св18.

На вказане, суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргового зобов`язання в сумі 123 828 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованим, в зв`язку з чим рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргового зобов`язання в сумі 123 828 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на необґрунтоване стягнення з нього судових витрат на користь позивачки.

Проте, колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги безпідставним з огляду на наступне.

З 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", який є спеціальним Законом і стосується звільнення від сплати судового збору осіб, які є учасниками бойових дій у разі якщо вони є позивачами по справі, тобто якщо вони звертаються до суду за поновленням свого порушеного права.

У вказаній справі про поділ майна учасник бойових дій є відповідачем а не позивачем, тому підстави для звільнення його від сплати судового збору, який покладається на нього, відсутні.

ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору лише у справах пов`язаних з порушеннями його прав як учасника бойових дій.

Враховуючи що вказана справа не стосується порушення його прав як учасника бойових дій, а стосується поділу майна, відповідач від оплати судових витрат, у разі задоволення вказаного позову судом, не звільняється.

На думку Верховного Суду звужене тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" не може вважатися необґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, про звільнення його за рішенням суду від сплати судового збору не ґрунтуються на законі, а тому не заслуговують уваги суду.

Наведені в ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову в частині поділу спірної квартири та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1857 грн., то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1857 грн. судового збору.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, п.3, 4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2020 року у цій справі скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргового зобов`язання в сумі 123 828 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подачу апеляційної скарги в сумі 1857 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: