ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2020 року м. Чернівці Справа № 726/557/16-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами Бартусевич Влади Миколаївни від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Проскурняка І.Г., дата складання повного тексту рішення суду невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування вимог посилається на те, що рішенням Чернівецької обласної ради народних депутатів №340/10 від 20.05.1980 року «Про виділення ділянок під будівництво індивідуальних жилих будинків громадян с.Біла, що потерпіли від зсувів у 1979 році» громадянка ОСОБА_7 отримала земельну ділянку розміром 0,06 га по АДРЕСА_1 , в свою чергу згідно вище вказаного рішення ОСОБА_1 також отримала земельну ділянку розміром 0,06 га. по АДРЕСА_2 .

Після отримання вище зазначених земельних ділянок було розпочато будівництво житлових будинків як сім`єю ОСОБА_1 , так і ОСОБА_7 , яка проживала разом з братом ОСОБА_8 , що був зареєстрований в спірному будинку.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20.04.2012 року було встановлено факт наявності родинних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та встановлено факт їхнього спільного проживання за

Провадження №22-ц/822/436, 465, 471/2020 Категорія 39

адресою АДРЕСА_8 з 1980 року та вважався таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 .

В період з грудня 1993 по липень 2010 року ОСОБА_8 був одружений з ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8

Сім`я ОСОБА_1 завжди йому допомагала в придбанні продуктів харчування, надання пральних послуг, послуг з прибирання, загалом допомога здійснювалась абсолютно у всьому, оскільки ОСОБА_8 самостійно не міг себе обходити через інвалідність.

09.02.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Чернівецької нотаріальної контори як спадкоємець 4 черги спадкування відповідно до ст.1264 ЦК України.

21.04.2015 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою надано відповідь, з якої вбачається, що ОСОБА_8 за життя склав заповіт, посвідчений 29.06.2012 року, згідно якого все своє майно заповів

ОСОБА_2 зазначала, що заповіт, складений в червні 2012 року, є недійсним, оскільки за станом здоров`я ОСОБА_8 через хворобу не розумів значення своїх дій.

На підставі наведеного просила суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 та посвідчений 29.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В., за реєстровим №2413, та визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 .

В подальшому, 19.06.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 , в якій просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 та посвідчений 29.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №2413.

В обґрунтування вимог зазначав, що ОСОБА_8 був хрещеним батьком ОСОБА_3 , сім`я якого завжди допомагала ОСОБА_8 , а саме купляли продукти харчування, надавала пральні послуги, послуги з прибирання, загалом допомога здійснювалась абсолютно у всьому.

26.07.2010 року ОСОБА_8 склав заповіт, який зареєстрований у Першій Чернівецькій державній нотаріальній конторі під №4-2026, в якому заповів все своє майно ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 , у зв`язку з чим ОСОБА_10 звернувся до нотаріальної контори як спадкоємець за заповітом.

21.04.2015 року на адресу ОСОБА_3 з Першої Чернівецької державної нотаріальної контори був направлений лист, в якому зазначається, що ОСОБА_8 склав інший заповіт, посвідчений 29.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №2413, який згідно ст.1254 ЦК України скасував попередній заповіт, складений у 2010 році.

Вважає, що заповіт, складений 29.06.2012 року, є недійсним, оскільки за станом здоров`я ОСОБА_8 не розумів значення своїх дій, що підтверджується висновками судово-прихіатричного експерта №61, в якому зазначено, що ОСОБА_8 при складанні та підписанні оскаржуваного заповіту 29.06.2012 року виявляв ознаки загострення психічного захворювання у формі органічного галюцинозу, що позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому вказує на те, що на час укладання та підписання заповіту волевиявлення ОСОБА_8 не відповідало його внутрішній волі.

На підставі наведеного просив суд позов задовольнити.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 (по паспорту серії НОМЕР_1 - ОСОБА_1 ) задоволено частково.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_8 , посвідчений 29.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №2413 - недійсним.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В задоволені позову представника ОСОБА_6 , який представляє інтереси третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту - відмовлено.

В апеляційній скарзі на оскаржуване рішення Бартусевич В.М. від імені ОСОБА_2 просить рішення суду в частині визнання недійсним заповіту від 29.06.2012 року скасувати та ухвалити нове в цій частині про відмову у задоволенні зазначеної вимоги, оскільки судом порушено вимоги норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що у позивача відсутні підстави для закликання її до спадкування за законом, а ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 , оскільки до четвертої черги спадкоємців за законом входять особи, чий факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем встановлений судом.

У разі задоволення скарги просить покласти на позивача понесені витрати на правничу допомогу.

Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 551,20 грн. Вказує, що їй повинен бути відшкодований судовий збір за подання позову немайнового характеру.

Також апеляційну скаргу на зазначене рішення подано ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 , в якій він просить рішення суду в частині відмови у задоволенні його вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав пропуску строку позовної давності скасувати та ухвалити нове про їх задоволення.

Зазначає, що ОСОБА_3 з 2014 року перебуває в іншій країні - Російській Федерації, де працює та проживає, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями Державної прикордонної служби щодо перетину кордону.

Вказує, що в силу ст.331 ЦК України момент порушення прав ОСОБА_3 відбувся з моменту реєстрації спірного майна за ОСОБА_2 25.06.2019 року.

17 квітня 2020 року ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 подала письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в яких просить апеляційну скаргу останнього відхилити за безпідставністю.

Вказує, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, на підставі чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення.

Крім того, зазначає, що витрати на правову допомогу у розмірі 5600 грн є неспівмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягу послуг в суді та не відповідає критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру. Зазначає, що належними та допустимими доказами понесених судових витрат на професійну правничу допомогу може слугувати представлення адвокатом Книги обліку доходів та витрат, водночас, копії такого журналу до матеріалів справи не додано. Крім того, вказує, що ОСОБА_1 є особою пенсійного віку та її пенсія, яка є основним джерелом доходу, складає 2500 грн, а тому задоволення вказаної суми стане для позивачки надмірним тягарем.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - Бартусевич В.М. від імені ОСОБА_2 просить останні залишити без задоволення.

Вказує, що ОСОБА_3 особисто 02.12.2014 року отримав в ПП «Садгора-Сервіс» довідку про склад сім`ї ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а 04.12.2014 року особисто звернувся до Першої чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Згідно відомостей ДПС України (лист №6653 від 02.12.2019р. а.с.115) про перетин кордону України за період починаючи з 19.08.2014 року ОСОБА_3 у перший раз в`їхав на територію України 25.12.2014 року, а другий раз в`їхав на територію України 21.07.2016 року, в подальшому багаторазово перетинав кордон України. Тобто, згідно зазначених відомостей ОСОБА_3 під час звернення до Першої чернівецької державної нотаріальної контори та ПП «Садгора-Сервіс» перебував за межами України. Зважаючи, на вищевикладене, вважає, що відомості Державної прикордонної служби України не є належним доказом наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від ОСОБА_3 підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.

Дозвільні документи на працевлаштування в РФ засвідчують тільки право ОСОБА_3 здійснювати трудову діяльність на території цієї держави, але не підтверджують факту постійного проживання та працевлаштування.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційну скаргу Бартусевич В.М. від імені ОСОБА_2 слід задовольнити, а апеляційні скарги ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване в частині рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що згідно заповіту від 29.06.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2413, ОСОБА_8 все своє майно заповів ОСОБА_2 . Однак, згідно висновків судово-психіатричної експертизи №61 від 25.01.2017 року вбачається, що на час укладання заповіту ОСОБА_8 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому вказаний заповіт є недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Судом під час попереднього розгляду справи встановлено, що рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 20 травня 1980 року № 340/10 ОСОБА_7 як особі, постраждалій від стихійного лиха, виділено земельну ділянку розміром 0,06 га для індивідуального будівництва по АДРЕСА_2 (а.с.6).

Відповідно до довідки від 16.10.1980 року вбачається, що ОСОБА_8 проживав по АДРЕСА_2 , його сім`я складалася з сестри ОСОБА_7 (а.с.7 т.1).

З виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію №2663 від 31.07.2010 року вбачається, що ОСОБА_8 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_4 , (а.с.7 зворот т.1), що також підтверджується довідкою квартального комітету №10 Органу самоорганізації населення Садгірського району м.Чернівці від 15.10.2010 року №0123 (а.с.8 т.1) та копією паспорта серії НОМЕР_7 (а.с.10 т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 28.11.2014 року ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11 т.1).

Відповідно до Акту-характеристики квартального комітету Органу самоорганізації населення Садгірського району м.Чернівці від 05.02.2015 року №0254 вбачається, що ОСОБА_1 з лютого 2008 року по вересень 2014 року фактично проживала за адресою АДРЕСА_4 без реєстрації та разом з нею за вказаною адресою проживали ОСОБА_11 та ОСОБА_8 (а.с.12 т.1).

26.07.2010 року ОСОБА_8 склав заповіт, який зареєстрований державним нотаріусом Назарчук Г.Я. Першої Чернівецької державної нотаріальної контори під №4-2026, в якому заповів все своє майно ОСОБА_3 (а.с.49 т.2).

З листа Першої Чернівецької державної нотаріальної контори від 21.04.2015 року №768/02-14 вбачається, що ОСОБА_8 склав заповіт, посвідчений 26.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим №2413, за яким заповів належне йому все майно іншій особі, тому спадкування відбуватиметься за заповітом (а.с.13 т.1).

Згідно до інформаційної довідки із Спадкового реєстру від 09.02.2015 року №39574137 вбачається, що після смерті ОСОБА_8 відкрито спадкову справу під №56857219 (а.с.15 т.1).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 20 квітня 2012 року у справі № 2-о-10/2012 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та факт спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в збудованій будівлі за адресою АДРЕСА_4 (а.с.16-17 т.1).

Відповідно до копії заповіту від 29.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. під №2413, вбачається, що ОСОБА_8 усе своє майно заповів ОСОБА_2 (а.с.37 т.1).

Із довідки Чернівецького КОБТІ від 24.12.2015 року №3454 вбачається, що технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_6 виготовлений на замовлення ОСОБА_2 (а.с.64-69 т.1).

Відповідно до довідки Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації №3454 року від 24.12.2015 року інвентаризаційна вартість майна, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 , станом на 24.12.2015 року становить 204 086 грн. (а.с.69 т.1).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 від 18.01.1993 року вбачається, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_9 . Згідно свідоцтва про одруження серія НОМЕР_5 від 18.01.1994 року вбачається, що ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_8 , після чого змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.70 т.1).

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_6 від 20.07.2010 року вбачається, що ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.71 т.1).

З копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 оплатив ритуальні послуги та послуги з похованням ОСОБА_8 (а.с.72-74 т.1).

Відповідно до листа Чернівецького обласного наркологічного диспансеру від 06.06.2016 року №221 вбачається, що ОСОБА_8 був на обліку в КМУ «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з 21.06.2006 року (а.с.87 т.1).

З листа Чернівецької обласної психіатричної лікарні №3126 від 03.06.2016 року вбачається, що ОСОБА_8 з 1964 по 1991 роки перебував на диспансерному обліку з діагнозом: інстерична психопатія з суїцидальними спробами і бродяжництвом, з 19.08.91 року по 13.09.91 року, з 25.07.06 по 08.08.06 роки з діагнозом: розлади особистості та поведінки внаслідок зловживанням алкоголем, маячні включення, з 23.04.07 по 26.04.07 роки з діагнозом алкогольна енцефалопатія з полінейропатією, з 25.05.07. по 29.05.07 роки з діагнозом стан відміни з делірієм; з 30.10.09 по 04.11.09 роки знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом церебральний атеросклероз ДЕ ІІ змішаного генезу (а.с.90-95, 128-143 т.1).

Відповідно до медико-експертної справи №635 громадянина ОСОБА_8 , 1951 року народження, йому встановлена І група інвалідності, відповідно до висновку про умови та характер праці зазначено, що потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.157-158 т.1).

З висновку судово-психіатричної експертизи №61 від 25.01.2017 року вбачається, що наявність психотичної симптоматики при психічному розладі у формі органічного галюцинозу з рецидивуючим перебігом, на який страждав підекспертний ОСОБА_8 , при укладенні та підписанні заповіту 29.06.2012 року позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто 29.06.2012 року на час укладання заповіту, підекспертний ОСОБА_8 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.222-227 т.1).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.05.2016 року визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно у вигляді будинковолодіння по АДРЕСА_4 , до складу якого входить: житловий будинок літ. «А», загальною площею 65, 10 кв. м, у тому числі житловою - 45, 70 кв. м, допоміжною площею - 19, 40 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожі № 1, 2, яке залишилось після смерті заповідача ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке постановою Чернівецького апеляційного суду від 14.05.2019 року залишено без змін (а.с.192-194 т.2).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

В силу частин1-4 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Положеннями ст.1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ураховуючи наведене, до спадкоємців четвертої черги можуть належати не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу і не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, а і інші особи, які не перебували зі спадкодавцем у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною 1 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст.215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ч.1 та ч.2 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

У п.7 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 16 зазначеної Постанови судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України 2004 року і статті 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Частиною 2 ст.1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У той же час, позивач не надала, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин того, що вона дійсно проживала однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_8 понад п`ять років чи рішення суду про встановлення такого факту, отже що вона є заінтересованою особою.

Недоведеність позивачем права на спадкування після смерті ОСОБА_8 як спадкоємця четвертої черги свідчить про відсутність факту порушення її прав оспорюваним заповітом.

Про зазначене вище неодноразово наголошувалося ОСОБА_1 в постанові ВС від 13.02.2019 року у справі №726/77/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності на будинковолодіння та земельну ділянку за заповітом, та постанові Чернівецького апеляційного суду від 14.05.2019 року, в яких зроблено висновок що ОСОБА_1 звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, на підтвердження своїх доводів про те, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки, будь-яких доказів на доведення юридичних фактів проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років не надала, а також доказів звернення до суду та встановлення судом фактів з цього приводу.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Аналіз вказаних норм матеріального та процесуального права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серков проти України», заява № 39766/05, ріш.07.07 2011 року, у п.п.35,36., суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд зобов`язаний переконатися у тому, що спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Вона також відсилає, щоб законодавство було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Завдання здійснення правосуддя що є повноваженням судів полягає саме у розсіюванні тих сумніві щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, судова колегія вважає, що при доведеності підстав визнання заповіту недійсним відсутність порушеного права позивача унеможливлює задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позову.

Відсутність підстав для задоволення вимог позивача спростовують твердження апеляційної скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 про необхідність компенсації останній за рахунок відповідача понесених судових витрат.

Ч.13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 містила майнову та немайнову вимоги, які на час подання підлягали оплаті в розмірі по 551,20 грн, в суді апеляційної інстанції оскаржується рішення в частині задоволення немайнової вимоги, а тому при подачі апеляційної скарги судовий збір повинен був складати 826,80 грн, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 за рахунок позивача. При чому, доходи позивача, на мінливість яких посилається ОСОБА_5 , правового значення не мають.

Що стосується доводів апеляційної скарги Бартусевич В.М. стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, то такі заслуговують на увагу.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1-4 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 та узгоджується з позицією ВП ВС висловленій у справі 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року).

Як свідчать матеріали справи, 17.03.2020 року між ОСОБА_2 та Бартусевич В.М. укладено договір про надання правової допомоги (а.с.235 т.2).

Згідно додаткової угоди до договору від 17.03.2020 року сторонами обумовлено розмір тарифів за надання правничої допомоги виходячи з варстості 800 грн/год. (а.с.234 т.2), що не є завищеною відносно вартості аналогічних послуг.

З акту приймання-передачі наданих послуг від 26.03.2020 року по договору та додатковій угоді від 17.03.2020 року, виконуючи умови договору адвокат Бартусевич В.М. надала наступні послуги: первинна консультація, з`ясування обставин справи - 400 грн; ознайомлення з матеріалами справи та їх вивчення - 1200 грн; аналіз справи, вивчення нормативних актів, судової практики та узгодження правової позиції - 2400 грн; складання апеляційної скарги - 1600 грн, а всього на суму 5600 грн (а.с.92).

Квитанцією до прибуткового касового ордеру б/н від 26.03.2020 року підтверджено оплату послуг адвоката Бартусевич В.М. у розмірі 5 600 грн (а.с.232 т.2).

Таким чином, надання правничої допомоги підтверджено належними та достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості на загальну суму 5600 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на обов`язковість ведення адвокатом Книги обліку доходів та витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, колегія суддів їх не приймає, оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому його оподаткування не є предметом спору.

Зазначена позиція викладена в постанові ВС/КАС №569/17904/17 від 01.10.2018 року.

Відносно доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 , то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.1 та ч.2 ст.1220 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи 04.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту ОСОБА_8 від 26.07.2010 року до Першої чернівецької державної нотаріальної контори (а.с.43 т.1).

21.04.2015 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою направлено ОСОБА_3. на зазначену ним адресу ( АДРЕСА_8 ) листа №769/02-14, де зазначено, що останній не може спадкувати за заповітом, посвідченим 26.07.2010 року за реєстровим №4-2026 після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки зазначений заповіт скасований на підставі заповіту від 29.06.2012 року, складеного спадкодавцем на іншу особу та запропоновано у строк до 05.05.2015 року проінформувати ноткантору щодо ставлення до зазначеного вище заповіту (а.с.59 т.1).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

В судовому засіданні запис від 24.02.2020 року 15 хв 23 секунд представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_13 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог, які заявлені ОСОБА_3 , що апеляційною скаргою не спростовується.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).»

У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень».

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Тлумачення ст.261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Крім того, колегія вважає, що ОСОБА_3 звертаючись особисто до Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини мав змогу цікавитися ходом спадкової справи, а виїзд за кордон до Російської Федерації при неодноразових відвідувань протягом 2014-2016 років України не перешкоджали йому повідомити про зміну свого місця перебування та/або надати відомості про адресу для листування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доводи про визнання складеного ОСОБА_14 . від 29.06.2012 року заповіту недійсним на підставі ст.225 ЦК України знайшли своє підтвердження, але так як ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 19.06.2019 року, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

У відповідності до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Бартусевич В.М. в інтересах ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження, а доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 є необґрунтованими та не спростовують правильність правової позиції відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Бартусевич Влади Миколаївни від імені ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту та розподілу судових витрат скасувати й ухвалити в цій частині нове.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання складеного ОСОБА_8 та посвідченого 29.06.2012 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Козловою Н.В. за реєстровим номером 2413 заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) грн 80 коп. судового збору та 5 600 (п`ять тисяч шістсот) грн на правничу допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/