Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 2-3080/12

провадження № 61-41330св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід Банк» Шевченка Андрія Миколайовича,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 02 липня 2018 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Галацевич О. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівлю кафе з приміщеннями дозвілля та будівлею альтанки загальною площею 469,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0397га кадастровий номер 0:09:022:0009 за цією ж адресою.

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що 08 червня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 , як власником нерухомого майна було укладено попередні договори купівлі-продажу спірної будівлі кафе та земельної ділянки, на виконання умов яких вона передала в рахунок авансу грошові кошти в розмірі 119 500,00 грн та 39 500,00 грн відповідно, а 13 червня 2012 року провела остаточний розрахунок і майно було передано у її володіння, про що відповідач повідомив письмово. Відповідач її вимогу про укладення у нотаріальній формі основних договорів купівлі-продажу відхилив, внаслідок чого позивач змушена звертатись з цим позовом до суду, оскільки правомірно набула право власності на будівлю і земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2012 року у складі судді Галасюка Р. А. позов задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на будівлю кафе з приміщеннями дозвілля і будівлею альтанки, загальною площею 469,60 кв. м та земельну ділянку, площею 0,0397 га (кадастровий номер :09:022:0009), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право приватної власності позивача на придбане нерухоме майно порушене відповідачем і підлягає відновленню відповідно до частини другої статті 220, 392, 657 ЦК України, статті 12 Закону України «Про власність», шляхом визнання права власності на спірне майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») задоволено.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у позові.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскарженим рішенням про визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, вирішено питання про права іпотекодержателя ПАТ «Родовід Банк», який не був залучений до участі у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Житомирської області від 02 липня 2018 року, в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що представник ПАТ «Родовід Банк» ще 20 березня 2018 року ознайомилась з матеріалами справи, а з апеляційною скаргою банк звернувся 19 квітня 2018 року, тобто поза межами десятиденного строку на оскарження судового рішення, проте апеляційний суд залишив вказані обставини поза увагою та безпідставно поновив банку строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що рішення суду першої інстанції жодним чином не порушує прав чи інтересів ПАТ «Родовід Банк», оскільки у рішенні не згадується про будь-яких іпотекодержателів. Підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції стала наявність кредитних зобов`язань ОСОБА_3 перед ПАТ «Родовід Банк», а також посилання на те, що продавець ОСОБА_2 нібито приховав те, що спірне нерухоме майно на час укладання договорів перебувало під забороною та в іпотеці. Заявник зазначає, що такі твердження спростовуються наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому відсутні обтяження на користь особи, що подала апеляційну скаргу та який апеляційний суд, з невідомих мотивів не досліджував та до уваги при розгляді справи не брав.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У лютому 2018 року ПАТ «Родовід Банк» засобом поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на дотримання апеляційним судом норм процесуального права, просило постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення її без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 08 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були укладені нотаріально посвідчені попередні договори купівлі-продажу будівлі кафе та земельної ділянки площею 0,0397га кадастровий номер 0:09:022:0009, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до пункту 2.4 яких, продавець гарантував, що нерухоме майно не перебуває під забороною або в іпотеці.

Зі змісту попередніх договорів купівлі-продажу від 08 червня 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 набув право власності на будівлю кафе на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07 квітня 2012 року, а на земельну ділянку - на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від цієї ж дати.

Апеляційним судом також встановлено, що 19 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк») та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір (кредитна лінія) № 60/СК-001.08.2 на строк до 19 березня 2013 року на суму 300 000,00 доларів США.

21 березня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, предметами якого є земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва (нежитловий будинок - кафе), загальною площею 394,5 кв.м, з відсотком готовності - 80%.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2014 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 березня 2008 року №60/СК-001.08.2 в розмірі 11 133 648,94 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку (18 листопада 2013 року) склало 1 392 924,93 доларів США. В решті вимог ПАТ «Родовід Банк» відмовлено. Відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову про розірвання договорів за безпідставністю.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України, статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ПАТ «Родовід Банк» посилалось на те, що оскарженим рішенням суду першої інстанції порушені права й законні інтереси банку, оскільки майно, на яке за рішенням суду визнано право власності за ОСОБА_1 , є предметом іпотеки ПАТ «Родовід Банк». Суд першої інстанції неправомірно не залучив банк до участі у розгляді цієї справи, оскільки на час постановлення рішення суду щодо спірних об`єктів нерухомості ці об`єкти знаходились під забороною відчуження, накладеною ПАТ «Родовід Банк» (які внесені 21 березня 2008 року за номером запису обтяження 20663591).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містять виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з того, що відповідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що рішенням суду першої інстанції вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ПАТ «Родовід Банк».

Варто зауважити, що позивач не позбавлена права звернутись до суду за захистом свого порушеного права у встановлений законом спосіб з урахуванням прав та інтересів третіх осіб.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що апеляційним судом залишено поза увагою, що на час укладення між сторонами попередніх договорів купівлі-продажу спірних об`єктів нерухомості, ці об`єкти не перебували під забороною, оскільки судові рішення, на підставі яких було виключено записи з державного реєстру іпотек щодо спірних об`єктів нерухомості скасовано та в подальшому рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2014 року у справі № 296/3139/12-ц у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Родовід Банк», в тому числі, про розірвання договору іпотеки відмовлено. Відомостей щодо звернення іпотекодателя з позовом про визнання недійсним цього договору матеріали справи не містять, а отже діє презумпція договору, передбачена статтею 204 ЦК України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції постановлена без додержання норм процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанцій постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В.С. Жданова В.М. Ігнатенко
В.А. Стрільчук М.Ю. Тітов