Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 319/1620/16-ц

провадження № 61-16773св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області, у складі судді Горбачова Ю. М., від 22 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Воробйової І. А., від 07 березня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання мирової угоди, затвердженої ухвалою суду, та стягнення боргу.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 24 грудня 2013 року при розгляді Куйбишевським районним судом Запорізької області цивільної справи № 319/1302/13-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини між сторонами було укладено мирову угоду про зменшення розміру аліментів, визначених на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 27 вересня 2012 року, які підлягали стягненню з відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини всіх видів заробітку до 1/5 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання судовим рішенням про затвердження мирової угоди законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Сторони прийняли на себе зобов`язання та погодили усі умови мирової угоди, провадження у справі було закрито.

Однак, починаючи з вересня 2015 року, відповідач всупереч домовленостям перестав перераховувати на її користь аліменти у розмірі 1/5 частки від доходу, окрім березня 2016 року та липня 2016 року, в зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року, без врахування платежів за березень та липень 2016 року, яка складає 24 749, 95 грн.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, розірвати мирову угоду, затверджену Куйбишевським районним судом Запорізької області 24 грудня 2013 року. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року, окрім березня та липня 2016 року, у розмірі 24 749, 95 грн.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року, окрім березня та липня місяця 2016 року, у розмірі 24 749, 95 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів підлягають до задоволення, оскільки позивач довела неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо сплати аліментів на підставі укладеної мирової угоди, про що надано відповідний розрахунок, будь-яких інших розрахунків заборгованості матеріали справи не містять. Розрахунок заборгованості є письмовим доказом, який іншими доказами не спростований. Позовні вимоги позивача щодо розірвання мирової угоди визнані такими, що до задоволення не підлягають.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 07 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, оскільки розірвання мирової угоди законом не передбачено, суд за заявою сторони може лише скасувати ухвалу, якою було визнано мирову угоду. Проте з такою вимогою ОСОБА_1 до суду не зверталась.

Враховуючи положення частини четвертої статті 195 СК України, частини третьої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів до задоволення не підлягають, оскільки визначення суми заборгованості по аліментам, здійснюється саме державним виконавцем, а не позивачем, і тільки в порядку примусового виконання рішення суду. Виконавчі листи в матеріалах справи відсутні, тобто жодного доказу того, що з ОСОБА_2 на користь позивача стягуються аліменти в примусовому порядку матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 березня 2018 року у повному обсязі, заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання мирової угоди, в іншій частині рішення районного суду щодо стягнення із відповідача заборгованості по сплаті аліментів залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач істотно порушив зобов`язання, встановлені мировою угодою від 24 грудня 2013 року, і ці обставини є підставою для її розірвання у судовому порядку, однак суд першої інстанції це питання по суті заявлених позовних вимог не вирішив, а суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки підставам позовних вимог, на які посилалася позивач. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів, апеляційний суд суттєво порушив права дитини, на користь якої стягуються аліменти з метою її утримання, встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, статтею 190 СК України. Відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів на підставі укладеної мирової угоди, яка затверджена судом, а тому вимоги про стягнення невиплачених аліментів підлягають до задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 319/1620/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання мирової угоди, затвердженої ухвалою суду, та стягнення боргу призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року справі № 319/1302/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, визнано мирову угоду, укладену 23 грудня 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , відповідно до якої сторони погодили зменшення розміру аліментів, визначених на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 27 вересня 2012 року, які підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини всіх видів заробітку до 1/5 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаю з дня набрання судовим рішенням про затвердження мирової угоди законної сили і досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_2 відмовився від іншої частини зменшення розміру аліментів. Понесені судові витрати, а саме судовий збір сторони один одному не відшкодовують. ОСОБА_2 зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 1 000, 00 грн у строк одного місяця з дня набрання судовим рішенням про затвердження мирової угоди законної сили.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина, відповідач добровільно сплатив суми коштів на утримання сина за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року у розмірі 5 965, 02 грн, заборгованість відповідача по сплаті аліментів за вказаний період складає 24 749, 95 грн.

Вказаний розрахунок здійснено позивачем із урахуванням довідки Маріупольської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Донецькій області від 06 березня 2017 року про доходи відповідача ОСОБА_2 . Іншого розрахунку заборгованості матеріали справи не містять.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилалася на те, що відповідач у порушення укладеної мирової угоди від 23 грудня 2013 року, яку визнано ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2013 року у справі № 319/1302/13-ц, не сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина, у розмірі, визначеному у цій мировій угоді, чим порушує права дитини на отримання відповідних сум на утримання.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року N 606-XIV у редакції, чинній на час визнання судом мирової угоди, виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, у редакції, чинній до прийняття Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак, Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Мирова угода є поєднанням цивільно-правової угоди, в якому визначені зобов`язання сторін, і процесуальних дій, передбачених ЦПК України.

Відповідно до статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

У той же час відповідно до статті 175 ЦПК України (у редакції на час укладення сторонами мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Частиною першою статті 293 ЦПК України було передбачено, що ухвала суду першої інстанції визнання мирової угоди за клопотанням сторін може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (стаття 208 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про визнання мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо.

У відповідності до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У той же час у своїй постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15 Верховний Суд України зазначав, що на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (24 лютого 2010 року) мирова угода згідно Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Статтею 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із статтею 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх заміняють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Сімейним кодексом України передбачено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150) та конкретизовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частина друга статті 182).

Статтею 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК Україниаліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно.

Судами встановлено, що сторони спору погодили порядок і розмір сплати відповідачем аліментів на утримання неповнолітнього сина, про що уклали мирову угоду 23 грудня 2013 року, яка за їхнім клопотанням була визнана ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2014 року справі № 319/1302/13-ц.

Свого обов`язку щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина відповідач належним чином не виконував.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час винесення рішення судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Подібні норми закріплені статті 81 чинноїредакції ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, апеляційний суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивач, діючи в інтересах та з метою захисту прав неповнолітньої сина сторін спору, звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у зв`язку із неналежним виконанням взятих останнім на себе зобов`язань по сплаті аліментів відповідно до умов укладеної мирової угоди.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року, окрім платежів за березень й липень 2016 року, у розмірі 24 749, 95 грн, підтвердженому наданим позивачем розрахунком, який не спростовано відповідачем.

Частиною четвертою статті 195 СК України у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень, передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості зі сплати аліментів на неповнолітнього сина.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань у відповідності до укладеної мирової угоди, визнаної судом.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

У той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання мирової угоди, яка була визнана ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2013 року у справі № 319/1302/13-ц, суди дійшли правильного висновку про те, що визнана судом за клопотанням сторін мирова угода не може бути розірвана судовим рішенням в іншій справі. Визнання судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Ухвала про визнання мирової угоди має загальнообов`язковий характер і підлягає оскарженню в порядку, визначеному процесуальним законом. Вимоги позивача про розірвання визнаної судом мирової угоди свідчать про те, що ним обрано позапроцесуальний шлях оскарження судового рішення (ухвали) у справі, в якій судом було визнано мирову угоду, що порушує принцип остаточності судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по аліментам із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, а в іншій частині (розірвання мирової угоди) постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2015 року по грудень 2016 року, окрім березня та липня 2016 року, у розмірі 24 749, 95 грн скасувати та залишити в цій частині в силі заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Запорізької області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович