ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 523/17335/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2350/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»;

представник позивача Главацький Юрій Анатолійович,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року, постановленого під головуваннямсудді Аліної С.С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Украсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.2-3).

Позов обґрунтований тим, що 04 липня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 692/Ф03.16/012, за умовами якого, остання отримала кредит в сумі 7 406 доларів США під 12,2% річних строком до 03 липня 2011 року. Додатковою угодою від 31 липня 2009 року встановлено відсоткову ставку за користування кредитом на рівні 13,5 % річних та кінцевий термін повернення заборгованості 05 червня 2013 року.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, у ОСОБА_1 станом на 26 листопада 2014 року виникла заборгованість у розмірі 7 288,24 долара США, що еквівалентно 109 381,36 грн., з яких:

-заборгованість за кредитом 3 914,69 доларів США, що еквівалентно 58 751,40 грн.;

-заборгованість за відсотками 2 259,35 доларів США, що еквівалентно 33 908,18 грн.;

-пеня за несвоєчасне повернення кредиту 754,56 доларів США, що еквівалентно 11 324,33 грн.;

-пеня за несвоєчасне повернення відсотків 359,64 доларів США, що еквівалентно 5 397,45 грн.

На підставі наведеного, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 109 381,36 грн. та судовий збір у розмірі 1 093,81 грн.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 109 381,36 грн. та судовий збір у розмірі 1 093,81 грн. (т.1 а.с.35).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 05 листопада 2015 року задоволена заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду. Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року скасовано, справу призначено в загальному порядку (т.1 а.с.64,65).

Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала, посилаючись на те, що додаткову угоду від 31 липня 2009 року вона не підписувала, від банку не отримувала жодних письмових повідомлень про збільшення відсоткової ставки. Також зазначила про пропуск банком строку позовної давності, наслідки яких просила застосувати у цій справі, та невірний розрахунок банку (т.1 а.с.67,68).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 109 381,36 грн. та судовий збір у розмірі 1 093,81 грн. (т.1 а.с.133-134).

Рішення суду обґрунтовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Щодо заяви про застосування строку позовної давності суд поважав, що позов поданий в межах строку позовної давності, з огляду на те, що кінцевий термін погашення кредитної заборгованості 05 червня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 23 січня 2015 року.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, та інших учасників справи

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2017 року (т.1 а.с.141-144).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що.:

- додаткову угоду до кредитного договору від 31 липня 2009 року ОСОБА_1 не підписувала;

- письмових повідомлень від банку про збільшення відсоткової ставки ОСОБА_1 не отримувала;

- розрахунки банку невірні, тому розмір заборгованості неправильний;

- судово-почеркознавча експертиза від 01 червня 2017 року проведена експертом ОНДІСЕ не в повному обсязі та суперечить вимогам процесуального законодавства;

- клопотання про призначення повторної експертизи судом безпідставно відхилене.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 в інтересах банку ставить питання про відхилення апеляційної скарги та залишення судового рішення без змін. Зазначив, що позов поданий в межах строку позовної давності, а висновок експерта проведений на належному фаховому рівні з дотриманням положень цивільно-процесуального законодавства та Закону України «Про судову експертизу» та оцінений судом разом зі всіма доказами по справі (т.1 а.с.158-160).

Позиція апеляційного суду

Справа розглянута у відсутності осіб, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, та від яких не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (т.2 а.с.39-40). Відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України перешкоди розгляду справи у відсутності сторін відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що 04 липня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 692/Ф03.16/012, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 7 406 доларів США зі сплатою 12,20% річних на строк дії договору до 03 липня 2011 року для оплати автомобіля (т.1 а.с 5-7).

Відповідно до заяви на видачу готівки №3-06 від 04 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 7 400 доларів США (т.1 а.с.8).

У забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, 04 липня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави майна, предметом якого є - автомобіль марки ВАЗ, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.14-15).

31 липня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 692/Ф03.16/012 від 04 липня 2006 року (помилково зазначено дату «06.06.2006 р.»), за умовами якого сторони дійшли взаємної згоди внести зміни до кредитного договору, виклавши статті 1-4 договору у новій редакції. Зокрема, встановлений розмір відсотків на рівні 13,5 % річних та кінцевий термін повернення кредиту до 05 червня 2013 року (включно). Підпунктом 1.1.1 угоди встановлено, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа кожному місяця згідно наведеного графіка, а порядок нарахування та сплати процентів встановлений пп.2.4 щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним місяцем (т.1 а.с.9-12).

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 01 червня 2017 року, проведеної судовим експертом ОНДІСЕ на виконання ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 27 січня 2016 року, підтверджено справжність підпису ОСОБА_1 (т.1 а.с.108-113).

Додатком до додаткової угоди є детальний розпис сукупної вартості кредиту (т.1 а.с.13).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 26 листопада 2014 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 7 288,24 доларів США, що еквівалентно 109 381,36 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 3 914,69 доларів США, що еквівалентно 58 751,40 грн.;

- заборгованість за відсотками - 2 259,35 доларів США, що еквівалентно 33 908,18 грн.;

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту 754,56 доларів США, що еквівалентно 11 324,33 грн.;

- пеня за несвоєчасне повернення відсотків 359,64 доларів США, що еквівалентно 5 397,45 грн. (т.1 а.с.20-22).

Останній платіж за тілом кредиту здійснений 25 грудня 2008 року, а за нарахованими відсотками - 23 грудня 2010 року (т.1 а.с.20-22).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст.6, 627 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти(ч.1 ст.1054 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

За вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У справі, що переглядається, банк просив стягнути заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредиту та пені.

Зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачці (т.1 а.с.8).

ОСОБА_1 зобов`язалась за кредитним договором від 04 липня 2006 року та додатковою угодою від 31 липня 2009 року повернути кредит з процентами періодичними платежами до 05 червня 2013 року (включно). Однак, свої зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом.

Разом з тим, за умовами п.4.4 додаткової угоди від 31 липня 2009 року у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених, пунктом 3.3.7 (сплачувати кредитору проценти), 3.3.8 (своєчасно та у повному обсязі повертати кредит у порядку, встановленому договором) цього договору протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що відповідає вимогам ст.1050 ЦК України.

З розрахунку заборгованості за кредитом, наданому суду банком, вбачається, що ОСОБА_1 здійснила останній платіж за тілом кредиту 25 грудня 2008 року, а за відсотками 23 грудня 2010 року (т.1 а.с.20-22).

Отже, останній платіж за кредитним договором відповідачка здійснила 23 грудня 2010 року.

Наступний платіж, за умова кредитного договору, з урахуванням додаткової угоди, та за встановленим графіком, мав бути внесений 10 січня 2011 року. Однак, відповідачка вказаний платіж не здійснила, а тому за визначенням пункту 4.4 додаткової угоди строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 календарних днів після цієї дати, зокрема 11 квітня 2011 року.

Саме 11 квітня 2011 року за умовами п.4.4 додаткової угоди ОСОБА_1 повинна була погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані санкції (штраф, пеню), але цього не зробила, у зв`язку з чим у банка виникло право вимоги стягнення заборгованості.

Разом з тим, після спливу строку кредитування (після 11 квітня 2011 року) кредитор позбавлений права нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором.

Зазначене узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.4. додаткової угоди позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а всі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

З огляду на розрахунок заборгованості та зазначену правову позицію банком незаконно нараховано:

-за період з 11 квітня 2011 рік по 05 червня 2013 рік відсотки у розмірі 342,67 доларів США;

-за період з 25 листопада 2013 рік по 13 листопада 2014 рік пеня за несвоєчасне повернення кредиту 754,56 доларів США;

-за період з 25 листопада 2913 рік по 12 листопада 2014 рік пеня за несвоєчасне повернення відсотків 359,64 доларів США (т.1 а.с.20-22).

Отже, обґрунтованими є вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 11 квітня 2011 року у розмірі 5 831,37 доларів США, з яких:

- заборгованість за кредитом - 3 914,69 доларів США,

- заборгованість за відсотками 1 916,68 доларів США (2 259,35 342,67).

Не отримавши 11 квітня 2011 року грошових коштів на виконання кредитного договору, з 12 квітня 2011 року у банка виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав.

Проте з матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з позовом через пошту лише 17 січня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений ст. 257 ЦК України (т.1 а.с.24).

Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (пені) тривалістю в один рік (п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Позовна давність, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.2,4 ст.267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надана суду заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.68).

З огляду на встановлене та наведені норми права, колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення позову банку.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що додаткову угоду до кредитного договору від 31 липня 2009 року ОСОБА_1 не підписувала, висновок експерта складений не в повному обсязі не підтверджені належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги правового значення не мають, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Висновок суду першої інстанції щодо невиконання позичальником умов кредитного договору та наявності заборгованості є правильним, однак така заборгованість не підлягає стягненню, оскільки банк звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Тому, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, у задоволені позову банку слід відмовити.

Керуючись ст.ст.374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді :