Провадження №2/760/1226/20
Справа №760/9370/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі Омелько Г.Т.,

За участю:

представника позивачки: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

29.03.2019 позивач звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених вимог вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності від 26 травня 1994 року є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2017 року співвласниками квартири є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У позові вказує, що відповідач неодноразово проявляв по відношенню до неї агресивну поведінку, завдавав легких тілесних ушкоджень, вчиняв домашнє та психологічне насильство у зв`язку з чим йому у судовому порядку було видано обмежувальний припис строком на 2 місяці.

Просить врахувати, що домашнє насилля з боку відповідача носить тривалий виснажливий характер щодо позивачки, як для людини похилого віку у зв`язку із чим вона була змушена переїхати до помешкання доньки за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилається на те, що за час її відсутності у квартирі відповідач змінив замки у вхідних дверях та не надав їй ключів, тому вона позбавлена можливості користуватися своєю власністю.

З огляду на викладене, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 05.04.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

18.06.2019 до Солом`янського районного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В обрунтування відзиву вказано, що позовні вимоги позивача не є обґрунтованими, зазначені обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами.

Відповідач зазначив, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , разом зі своєю малолітньою донькою - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивач - ОСОБА_2 .

Вказав, що на час подання відзиву в квартирі фактично проживає тільки він та малолітня донька, позивач квартири не відвідує більше двох років, з 2017 року.

У відзиві зазначає, що тілесних ушкоджень позивачу не завдавав та ніякого іншого насильства по відношенню до неї не вчиняв, в медичних документах долучених до позову відсутні відомості про наявність будь- яких тілесних ушкоджень у позивача та відсутні будь-які документи, що підтверджують причетність відповідача до зазначеного позивачем кримінального провадження та стану його розслідування.

Посилається на те, що позивач має ключі від квартири та можливість користуватися нею.

Просить врахувати, що самостійно виховує малолітню доньку, яка проживає разом із ним у вказаній квартирі, іншого житла та коштів на його придбання чи оренду він з малолітньою донькою не має.

Вказує, що задоволення позовних вимог та позбавлення його права користування квартирою призведе до порушення прав дитини.

З огляду на викладене просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 07.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав викладених у відзиві та додатково зазначили, що позивачка вже не є власницею житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої даної статті до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням вказує, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її власністю - нерухомим майном за адресою:

АДРЕСА_1 ., на що суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 26.05.1994, виданого Державним дослідно-експерементальним заводом № 20 ЦА, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках належала на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2017, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. вбачається, що ОСОБА_4 прийняла у спадок від ОСОБА_8 1/5 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 17.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4472 вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . у власність ОСОБА_9 .

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Так судом встановлено, що на момент звернення з позовом до суду позивач була співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що згідно зазначеного договору купівлі-продажу квартири, позивачем передано право власності на свою частку квартири ОСОБА_9 , яка не є стороною в даній справі.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини справи та досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не вбачає порушення відповідачем права власності позивача на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 13, 41 Конституції України, статтями 71, 72, 156 ЖК України , статтями 29, 316, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК, статтями 12, 19, 76-81, 206, 258-259, 263-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. А. Усатова