Провадження № 22-ц/802/414/20 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.

суддів - Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ТзОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02.06.2016 між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики № 43902 в електронній формі, за умовами якого відповідач отримав кредит шляхом перерахування коштів на картковий рахунок в розмірі 1200 грн на умовах строковості, зворотності та платності строком на 15 днів зі сплатою відсотків. Позивач зазначає, що в порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 14.06.2019 заборгованість за кредитним договором складає 48986,03 грн, з яких: 1200,00 грн - основний борг; 23876,49 грн - відсотки; 23944,89 грн - прострочені відсотки, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року позов ТзОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики № 43902 від 02.06.2016 у розмірі 1549,20 грн, яка складається з 1200 грн - сума позики, 349,20 грн - проценти за користування коштами .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ВЕЛЛФІН» 60,70 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ТзОВ «ВЕЛЛФІН» подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, що вбачається із довідки про заборгованість та детального розрахунку заборгованості, наданих позивачем. Зі змісту п. 7.2 договору позики слідує, що, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил програми лояльності, текст яких розміщено на сайті позикодавця. Тому вважає висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процентів за межами строку кредитування безпідставним та таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору і наданим стороною позивача доказам.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язання належним чином не виконав, а тому наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог у сумі 1549,20 грн, за період з 02.06.2016 року по 17.06.2016 року.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на те, що він відповідає встановленим обставинам справи, нормам матеріального права та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ТзОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015, зареєстрованого в реєстрі фінансових установ за № 16103225.

Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженими наказом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» №2-1 від 27.10.2015, які розміщені на офіційному веб-сайті позивача.

02.06.2016 відповідач у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку оформив заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки (а.с. 14-42).

Згідно з п. 4.8 Правил підтвердженням згоди заявника на отримання позики є направлена на розгляд товариством заявка про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки.

Відповідно до п. 4.10 Правил відповідність зазначеної суми підтверджує належність рахунку для перерахування позики заявнику, та підтверджує згоду заявника на отримання позики.

На підставі заповненої відповідачем заявки 02.06.2016 між ТзОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 43902, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 1200 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику через 15 днів та сплатити проценти.

Відповідно до п. 6.10-6.12 Правил товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки, вказаної в заявці.

Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше одного робочого дня з дати підписання договору позики сторонами.

Датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позики позивачем у порядку, встановленому п. 1.4 договору позики, через оператора послуг платіжної інфраструктури на картковий рахунок відповідача була перерахована зазначена в договорі сума позики, що підтверджується повідомленням № 333-ВП від 30.05.2019 ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТзОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3, укладеним 18.05.2016 між ТзОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ».

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ст. 207 ЦК України).

При цьому, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис».

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, реєстрація відповідача на сайті позивача, подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів та підтвердження позивачем заявки на отримання позики, у передбачений Правилами спосіб, свідчать про те, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики.

Відповідно до графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики від 02.06.2016, датою погашення заборгованості є 17.06.2016 у розмірі 1200 грн - сума за договором, 349,20 грн - сума процентів,а всього - 1549,20 грн (а.с.41).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється після спливу визначеного договором строку надання позики.

В даному випадку, після спливу визначеного договором строку повернення позики, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів, нарахованих після 17.06.2016 (термін сплати позики), не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, правильно визначив характер існуючих між сторонами спірних правовідносин та дійшов обґрунтовано висновку про часткове задоволення заявленого ТзОВ «ВЕЛЛФІН» позову, у зв`язку з чим правомірно стягнув заборгованість за договором позики № 43902 від 02.06.2016 у розмірі 1549,20 грн, в т.ч.1200 грн - сума позики, 349,20 грн - проценти за користування коштами за період з 02.06.2016 по 17.06. 2016.

Доводи апеляційної скарги про те, що, підписавши договір позики, відповідач повністю погодився з усіма його умовами, зобов`язаний був їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку на умовах, що визначені у розділі 1 договору позики, не приймаються до уваги, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. З вимогами про стягнення грошових коштів на підставі ст.625ЦК України позивач не звертався. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, та яка правильно застосована в даній справі щодо спростування нарахованих позивачем процентів (як за загальними, так і за простроченими).

Крім того, Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «ВЕЛЛФІН» передбачено, що позичальник має право звернутись до ТзОВ з питань лонгації терміну повернення позики. У випадку прийняття рішення про лонгацію строку повернення позики ТзОВ укладається із заявником додаткову угоду про зміну договору позики на умовах та порядку, передбачених розділом 6 цих правил ( п.8.1 Розділу 8 « Порядок зміни дії позики» Правил). Такої додаткової угоди укладено не було.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України)

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач зверталась до товариства щодо лонгації повернення позики та відсутня додаткова угода відповідно до умов якої було пролонговано строк повернення позики на більш тривалий строк ніж той який передбачений договором.

Відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не постанов апеляційних інстанцій, як хибно вважає позивач.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог в незадоволеній частині є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Покликання в апеляційній скарзі на інші доводи не впливають на законність ухваленого у справі судового рішення, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про укладення договору позики між сторонами та невиконання зобов`язань за цим договором відповідачем належним чином, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача в користь позивача заборгованість за договором, яка виникла в межах строку дії договору.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого в даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року.

Головуючий

Судді