печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Бусик О. Л.,

при секретарі судових засідань Дибі І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в поряду спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Матюшко Вадим Володимирович до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа ОСОБА_2 , про скасування арешту,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд, з врахуванням заяви про виправлення описки в позовній заяві від 04 березня 2020 року, скасувати арешт, який був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 861754 від 17 вересня 2010 року виданого підрозділом примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, номер запису про обтяження 17134570 від 17 вересня 2010 року, відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року, реєстраційний номер обтяження 10258689 від 17 вересня 2010 року. Скасувати арешт, який був накладений на підставі постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 51164573, виданої 24 травня 2016 року Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, номер запису про обтяження 16213251 від 05 вересня 2016 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що на виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало два виконавчих провадження, а саме:

виконавче провадження щодо виконання виконавчого напису № 545, виданого 23 квітня 2010 року про звернення стягнення на квартири АДРЕСА_2 ; квартири № 1 та АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_5 , що належать на праві власності Підлісна, 2, що належать на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в розмірі 9095720,33 грн перед публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» за кредитним договором №28.4/С-054.06.1 від 27 червня 2006 року;

виконавче провадження №51164573 щодо виконання виконавчого листа №761/17974/13-ц, виданого 30 березня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 28.4/С-054.06.1 від 27 червня 2006 року в розмірі 683251,48 доларів США, що за курсом Національного Банку України на час звернення складало 5 461 229,08 грн, пеню в розмірі 1 000 000 грн, 805 123,67 як три проценти річних, 3 441 грн судового збору, а всього 7 269793,75 грн.

За даним кредитним договором неодноразово відбувалась заміна кредитора у зобов`язанні, та за договором про відступлення права вимоги від 05 грудня 2018 року кредитором стала ОСОБА_2 - третя особа у справі.

У 2019 році позивач всі зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором виконав, про що свідчать довідка від третьої особи про відсутність заборгованості та будь-яких претензій.

У вересні 2019 року позивач довідався про те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться обтяження щодо його майна.

Звернувшись до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві позивач дізнався, що 24 січня 2019 року державним виконавцем зазначеного відділу прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче справдження», однак це не дає право державному виконавцю скасувати арешт на майно, що належить позивачу.

Посилаючись на те, що борг перед стягувачем відсутній, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою судді від 11 грудня 2019 року в справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

04 лютого 2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона не заперечує про задоволення позову та підтверджує про припинення зобов`язання ОСОБА_1 щодо кредитного договору від 27 червня 2006 року та про відсутність заборгованості позивача перед нею.

25 лютого 2020 року від старшого виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли пояснення та заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що у відділі відсутні відомості стосовно відступлення права вимоги за зазначеними виконавчими документами та заміна сторони у виконавчому провадженні відсутня. Крім того, виконавчий збір, щодо стягнення якого винесено відповідні постанови від 19 травня 2011 року та 02 вересня 2016 року, не сплачено, тому підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні. Посилаючись на викладене відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

04 березня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, до якої долучено заяву про долучення доказів та виправлення описки в позовній заяві щодо дати постанови про накладення арешту на майно позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду справи повідомлялася належним чином.

27 квітня 2020 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення, в яких посилається на те, що пояснення та заперечення відповідача, подані с порушенням вимог ухвали суду та ЦПК України, відповідач визнає викладені позивачем обставин, однак заперечує проти задоволення позову, заперечення відповідача є необґрунтованими, оскільки не містять посилань на норми матеріального права та не підтверджені належними доказами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 грудня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» та ОСОБА_2 уклали договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким первісний кредитор відступає новому кредитору належні первісному кредитору права вимоги до позичальника та поручителів, зазначених в Додатку №1 до цього договору. Згідно до Додатку № 1 боржником є ОСОБА_1 за кредитним договором № 28.4/С-054.06.1 від 27 червня 2006 року, укладений між акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 та за договором іпотеки від 27 червня 2006 року № 460, укладеного щодо квартири АДРЕСА_6 .

12 січня 2019 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про заміну кредитора за кредитним договором № 28.4/С-054.06.1 від 27 червня 2006 року.

26 жовтня 2019 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості перед нею щодо вказаного кредитного договору, а також за виконавчими провадженнями, які перебували в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого напису від 23 квітня 2010 року № 545, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та рішення Шевченківського районного суду м. Києва в справі №761/17974/13-ц.

Згідно з інформацією із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2019 року, та яка знаходиться в іпотеці у ОСОБА_2 , підрозділом примусового виконання рішень Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві накладено арешт відповідно до виконавчого напису, вчиненого 23 квітня 2010 року приватним нотаріусом Сергеєвим О.О. за № 545.

17 січня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті №37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що в ході проведення виконавчих дій іншого майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

24 січня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче правлення», у зв`язку з тим, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Законодавець у частині першій статті 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), чинного на час виникнення спірних правовідносин, заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону № 606-XIV, згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частини третя та четверта цієї встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом статті 60 Закону № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статтей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).

Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Саме такий висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року в справі № 607/3894/17 (провадження 61-34202св18).

Звертаючись до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, позивач просив зняти арешт з його майна, який був накладений державним виконавцем на підставі постанов про накладення арешту від 17 вересня 2010 року та від 24 травня 2016 року та посилався на порушення його права як власника, захист якого передбачений статтею 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Згідно ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ураховуючи те, що між сторонами не існує спору про право власності або користування на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тому вимоги ОСОБА_1 про скасування арешту на майно повинні розглядатись в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного та керуючись 16, Цивільного Кодексу України, ст.ст. 11, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 137, 141, 258-259, 263-265, 352-355, 383 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування арешту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 07 травня 2020 року.

Суддя О. Л. Бусик