Справа № 487/8178/19
Провадження № 2/487/711/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22.05.2020 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяНікітін Д.Г.,
при секретаріОцабера М.С.

розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Заявник 04.11.2019 року звернулась з позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Визначити частки по 1/2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

29.11.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.

30.01.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду була повідомлена належним чином.

Представник позивача - у судове засідання не з`явилась, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду була повідомлена належним чином.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного:

По справі встановлено, що П. 12 розділу II рішення Миколаївської міської ради № 13/73 від 04.07.2007 року Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради м. Миколаєва» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 701 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 701 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:005 : 0007 .

На підставі договору дарування 1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 03 квітня 2008 року я, ОСОБА_1 стала власницею частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка з часу укладення договору дарування і на даний час перебуває у володінні позивача. Однак позивач не має можливості належним чином оформити право власності на вказану земельну ділянку, оскільки відповідач ухиляється та не з`являється до нотаріуса.

Так, відповідно до п. п. 3, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності.

У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

За положеннями ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до п. «е» ст.141 Земельного кодексу України підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно.

Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності».

Тобто у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що: право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2 ст. 331 ЦКУ та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку.

Суд перевірив наявність обов`язкової умови набуття новим власником нерухомості права власності на земельну ділянку - факт наявності такого права на землю у попереднього власника нерухомості.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача (обдарованої ОСОБА_1 ) будинку, будівлі або споруди виникло з моменту набуття права власності на будинок, тобто з часу державної реєстрації його права власності на будинок незалежно від будь яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору.

Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.

Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти.

За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Матеріали справи вказують, що позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у визначеному на час придбання цього майна порядку ( а.с.8) що стверджено витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.06.2008 року, а тому до нього перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення.

Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки - та положень ч. 2 ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання , що цивільним законодавством передбачено, та що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю.

Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, як за набувачем житлового будинку.

Враховуючи викладене вище, законодавчо визначені правила переходу у власність земельної ділянки разом з будівлями або спорудами, які на ній розташовані, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав», ст. ст. 120,125,141, 152, 153 Земельного Кодексу України , ст. ст. 16, 182, 203, 256-257, 261, 267, 268, 331, 373, 374, 377, 392 ЦК України, , ст.ст. 2, 3, 5-13, 44, 76-81, 89, 141, 258 -259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток та визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Визначити частки по 1/2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спільній сумісній власності на земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5

Відповідно до положень п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України, в редакції Закону України від 30.03.2020 року, №540-ІХ, який набрав чинності 02.04.2020 року, рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, але не пізніше закінчення строку дії карантину.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення, але не пізніше закінчення строку дії карантину.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.Г. Нікітін