КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3182/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який згодом уточнив та просив зобов`язати ОСОБА_2 зняти та більше не встановлювати замків між кухнею та кімнатами, а також встановити двері між кімнатами 1-3 та 1-5 і 1-4 та 1-5 та стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та відповідачка у справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 грудня 2007 року визначено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_3 житлові приміщення: 1-4 пл. 15,7 кв.м, 1-3 пл. 6, 6 кв.м., з надвірних споруд - льох, земельну ділянку пл. 197 кв.м, в тому числі, частину ділянки спільного користування пл. 103, 3 кв.м. ОСОБА_1 виділено приміщення 1-5 пл. 9, 8 кв.м, 1-6 пл. 7, 4 кв.м, 1-7 пл. 6, 1 кв.м, 1-8 пл. 2, 7 кв.м., з надвірних споруд - сарай під літерою ?Б? з льохом та вбиральнею, земельну ділянку пл. 197 кв.м, в тому числі, частину ділянки спільного користування 103, 3кв.м. В спільне користування було виділено приміщення 1-2 пл. 8, 2 кв.м, 1-1 пл. 8,2 кв.м та 1-9 пл. 3,2 кв.м. В послідуючому, ОСОБА_3 подарувала свою частину значеного будинку ОСОБА_2 .

Протягом останніх років на дверях, які виходять до кухні 1-2 та до кімнат 1-3, 1-4, 1-5 відповідачка встановила навісний замок, чим позбавила позивача можливості вільно користуватися кімнатою 1-5.

Зазначав, що згодом відповідачка демонтувала двері між кімнатами 1-3 та 1-5, 1-4 та 1-5 та заклала їх цеглою без його згоди. Зазначене закладення позивачем було демонтовано, оскільки воно порушувало його права, як власника. На даний момент навісні замки між кухнею та кімнатами відповідачкою вже зняті.

Однак, дверні пройоми між кімнатами 1-3 та 1-5, 1-4 та 1-5 після їх закладення відповідачкою у належний стан приведені не були і двері не встановлені. Крім того, 20 липня 2018 року без його згоди по АДРЕСА_1 була зрізана груша.

Вищезазначені обставини змусили його звернутися до суду за захистом його порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.ч.1, 2 ст. 31, ч. 2 ст. 386 ЦК України).

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України).

Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014 року №5 ?Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав ?, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних з позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінчук О.В., ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.32-34).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2007 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі і ухвалено:

встановити між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_3 в житловому будинку приміщення 1-4, площею 15, 7 кв.м та 1-3, площею 6, 6 кв.м. з надвірних споруд - льох; земельну ділянку площею 197 кв.м, в тому числі частину ділянки спільного користування площею 103, 3 кв.м.

виділити ОСОБА_1 в житловому будинку приміщення 1-5, площею 9, 8 кв. м, 1-6, площею 7,4 кв.м, приміщення 1-7, площею 6, 1 кв.м, 1-8, площею 2, 7 кв.м; з надвірних споруд: сарай під літерою?Б? з льохом та вбиральнею; земельну ділянку площею 197 кв.м, в тому числі частину ділянки спільного користування площею 103, 3 кв.м.

виділити в спільне користування в житловому будинку - приміщення 1-2, площею 8, 2 кв.м, 1-1, площею 8, 2 кв.м та 1-9, площею 3, 2 кв.м; з надвірних споруд ворота, огородження, інженерні комунікації; земельну ділянку площею 103, 3 кв.м, що має форму багатокутника та розташована між правою стіною житлового будинку ?А? та правою межею, а також чотирикутника шириною 1, 0 м, розташованого вздовж тильної стіни прибудови ?а2?.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.28-31).

В судовому засіданні достовірно встановлено, що з боку позивача по відношенню до відповідачки було вчинено незаконне проникнення до житла останньої. Крім того, позивач використовував належне відповідачці житло проти волі останньої, в своїх інтересах, що свідчить про вчинення дій з боку позивача щодо порушення недоторканості житла відповідачки.

Вказані обставини встановлені вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2016 року та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом.

Крім того, сам позивач в судовому засіданні не заперечував факту постійного проникнення зі свого приміщення 1-5 до приміщень, які належать відповідачці - 1-4 та 1-3, посилаючись на те, що приміщення 1-2, 1-1 та 1-9 є місцями загального користування, і до них він може потрапити з приміщення 1-5 лише через прохід між приміщеннями 1-5 та 1-4, 1-4 та 1-3.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженню власністю задоволено частково, ухвалено: зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні спільним майном - приміщенням №1-2 площею 8,2 кв.м. - кухнею будинку АДРЕСА_1 за призначенням, а саме, винести диван (ліжко) з кухні у належні відповідачу приміщення; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні 1/2 належної ОСОБА_2 частиною приміщення будинку АДРЕСА_1 , передавши їй ключі від вхідних дверей, що облаштований через приміщення №1-1 вказаного будинку; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у закритті (замуруванні) дверних отворів між кімнатами 1-3 і 1-5 та між 1-4 та 1-5 в будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у закритті (замуруванні) дверних отворів між кімнатами 1-3 і 1-5 та між 1-4 та 1-5 в будинку АДРЕСА_1 скасовано, і в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду набрало законної сили.

Скасовуючи вищезазначене рішення Шевченківського районного суду м. Києва колегія суддів Апеляційного суду м. Києва зазначала, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_2 у закритті (замуруванні) дверних отворів між кімнатами 1-3 і 1-5 та 1-4 і 1-5 спірного будинку не відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до плану будинку (технічний паспорт - а.с.19-23) вхід до приміщення 1-5, що знаходиться у користуванні відповідача, можливий або через приміщення 1-3, або через приміщення 1-4, обидва з яких на праві користування виділені позивачу (а.с.21). У разі замурування обох дверних пройомів доступ до приміщення відповідача 1-5 буде неможливим, що порушить права ОСОБА_1 на здійснення його користування спільною частковою власністю, відповідно до встановленого рішенням суду порядку.

Доводи представників позивачів про те, що відповідач може облаштувати вхід до приміщення 1-5 через приміщення 1-7, переобладнавши вікно між указаними кімнатами на двері, не можуть бути прийняті до уваги, адже можливість застосування такого способу усунення перешкод у здійсненні права користування спільною частковою власністю потребує спеціальних знань у сфері будівництва і не був предметом розгляду у даній справі судом першої інстанції, у зв`язку з чим і відповідно до ст.ст.11, 303 ЦПК України не може бути предметом апеляційного розгляду.

Тому, суд першої інстанції зазначав, що є неприпустимим захист права одного співвласника у спільній частковій власності шляхом порушення права іншого співвласника, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у закритті (замуруванні) дверних отворів між кімнатами 1-3 і 1-5 та 1-4 і 1-5 спірного будинку підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Основною підставою скасування рішення першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у замуруванні обох дверних пройомів була відсутність можливості встановлення, з урахуванням спеціальних знань у сфері будівництва щодо облаштування дверей на місці вікна між кімнатами 1-5 та 1-7.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині, що не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, на замовлення відповідачки, надано висновок експерта №35/11-2018 за результатами проведення будівельно - технічної експертизи, складений 20 листопада 2018 року, згідно якого вбачається: влаштування дверного прорізу замість віконного, без збільшення його ширини, між приміщеннями 1-5 і 1-7 в житловому будинку АДРЕСА_1 , по наданих документах з технічної точки зору є можливим (а.с.49-53). Відповідач, на спростування цього висновку жодних доказів не надав і не заявляв клопотань щодо проведення незалежної експертизи.

Відповідно до п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов?язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Встановлено, що позивач систематично вчиняє проникнення до житла відповідачки, чим порушує право останньої на недоторканість житла, користується спільним майном всупереч призначення, чим створює перешкоди в користуванні відповідачкою належним їй майном. А тому, зобов`язавши відповідачку встановити двері між кімнатами 1-2 та 1-5; 1-4 та 1-5 і надавши вільний доступ ОСОБА_1 із кімнати 1-5 до кімнат, які належать відповідачці - 1-4 та 1-3 будуть порушені права останнього на вільне розпорядження та користування належною їй власністю.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки на його користь моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. за зрізану грушу, то суд вірно зазначав, вони не є доведеними.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 6 ст.81 ЦПК України).

Крім того, під час розгляду справи не знайшла свого підтвердження обставина, що саме внаслідок дій відповідачки була зрізана груша, фото якої, з боку позивача було надано суду.

Також колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив зобов`язати відповідачку зняти та більше не встановлювати дверні замки між кухнею та кімнатами (кімнати 1-2, 1-3), а також встановити двері між кімнатами 1-3 та 1-5, 1-4 та 1-5 житлового будинку АДРЕСА_1 , який перебуває у їхній спільній власності.

У подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив суд зобов`язати відповідачку встановити двері між кімнатами 1-3 та 1-5, 1-4 та 1-5, а також стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду за спиляну грушу у розмірі 15 000 грн.

Позовну заяву позивач обґрунтовував тим, що відповідачка порушує його право користування кімнатою 1-5 у спільному домоволодінні, яка виділене йому згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.2007 року. Позовні вимоги, які стосуються моральної шкоди, позивач обґрунтовував тим, що позивачка спиляла належну йому грушу.

Як на правову підставу позову позивач не посилався на жодну законодавчу норму.

Фактично, позовні вимоги позивач обґрунтовував вказаним вище рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.2007 року, а також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 травня 2017 року у справі №761/33322/16-ц.

Відповідачка проти позовних вимог заперечувала, так як вважає, що її житло є недоторканим і вона змушена захищати таке своє право від посягань позивача.

Крім того, позивачка вважає, що не можна захисти право позивача на користування житловим приміщенням шляхом порушення її права на недоторканість житла.

При цьому відповідачка зазначає, що позивач вправі облаштувати вхід до належного йому житлового приміщення 1-5 шляхом переобладнання вікна, яке знаходиться між приміщеннями 1-7 та 1-5, які належать позивачу. Технічна можливість такого переоснащення підтверджується висновком відповідної експертизи.

Як на правову підставу заперечень проти позову позивачка посилається на положення ст.30 Конституції України, п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.316, 317, 361, 379 ЦК України, ст.152 ЖК Української PCP та ст.162 КК України.

Отже, позивач, може реалізувати своє право щодо користування спільною частковою власністю без порушення права відповідачки на недоторканість житла, переобладнавши віконний проріз між приміщеннями 1-7 та 1-5 житлового будинку у дверний прохід. Відповідач щодо такого переобладнання не заперечує.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо залишення позову ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: