Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 473/3104/16-ц

провадження № 61-39718св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Оазис»,

третя особа - Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «Оазис» (далі - ФГ «Оазис») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акта від 28 грудня 2001 року серія НОМЕР_1 належить земельна ділянка площею 8,24 га, яка розташована на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

14 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ФГ «Оазис» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років. Строк дії договору закінчився 14 травня 2014 року.

Після спливу терміну дії вищевказаного договору оренди ОСОБА_1 05 вересня 2016 року уклала договір оренди земельної ділянки з іншим орендарем. У зв`язку з чим, керівництво ФГ «Оазис» звернулося до суду з позовом про визнання цього договору оренди недійсним. 26 вересня 2016 року, отримавши копію позовної заяви, до неї було також долучено і копію договору оренди зі змісту якого вона дізналася, що між нею та ФГ «Оазис» 14 травня 2009 року нібито укладений новий договір оренди земельної ділянки площею 16,48 га на 15 років.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 вважала, що зазначена угода укладена з порушеннями вимог законодавства про оренду землі, так як не відповідає її дійсному волевиявленню, оскільки вона не мала бажання продовжувати дію договору оренди земельної ділянки і не підписувала його. Крім того, в договорі відсутні такі істотні умови, як об`єкт земельної ділянки (місце розташування та її розмір), а також він містить суперечливі умови в частині обчислення орендної плати.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила визнати недійсним цей договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 14 травня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Оазис», зареєстрований у Вознесенському реєстраційному окрузі 27 квітня 2010 року за № 3. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 43 договору оренди від 14 травня 2009 року, спірний договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу. Оскільки висновком експерта встановлено, що один екземпляр договору оренди, що був наданий відповідачем, позивач ОСОБА_1 не підписувала, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання вказаного договору оренди недійсним.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ФГ «Оазис» задоволено частково. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивач не довела відсутність її особистого волевиявлення на укладання оспорюваного договору.

Апеляційний суд зазначив про те, що судова почеркознавча експертиза, за результатами якої складено висновок від 21 квітня 2017 року № 10, була проведена з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5. У зв`язку з цим, апеляційним судом прийнято як належний доказ висновок повторної судової почеркознавчої експертизи, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 у графах «Орендодавець» на 4-х сторінках двох із трьох наданих на експертизу примірників спірного договору виконані ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд встановив факт відсутності підпису ОСОБА_1 на одному з примірників договору, проте не взяв його до уваги та в результаті ухвалив незаконне рішення.

Переконувала, що законом передбачено укладення договору оренди обов`язково в трьох примірниках, тому лише за наявності підпису сторін на усіх трьох примірниках цей правочин можна вважати дійсним.

Крім того у своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що апеляційний суд не надав правової оцінки тій обставині, що ФГ «Оазис» з 2009 року по сьогоднішній день не надав їй примірник договору оренди землі, що свідчить про те, що відповідач навмисно приховав від неї цей договір.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ФГ «Оазис» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить її відхилити а оскаржувану постанову залишити без змін.

Свою позицію обґрунтовує тим, що апеляційний суд правильно керувався презумпцією правомірності правочину, що передбачена статтею 204 ЦК України, оскільки слід розрізняти договір оренди земельної ділянки як домовленість сторін щодо передання ділянки в користування на умовах оренди, і зовнішню форму такого договору, у вигляді закріплених в письмовому вигляді домовленостей сторін договору. При цьому, непідписання одного з трьох примірників договору не тягне за собою недійсність інших примірників договору, які підписані стороною.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2018 року; витребувано матеріали справи № 473/3104/16-ц із суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

22 липня 2019 року матеріали справи № 473/3104/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1123/0/226-20 на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня 2020 року касаційну скаргу та матеріали справи № 473/3104/16-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова - без змін, оскільки її винесено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , виданих Новосілківською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 28 грудня 2001 року, належать дві земельні ділянки кожна площею по 8,82 га, які розташовані на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до умов договору оренди землі від 14 травня 2009 року ОСОБА_1 передала, а ФГ «Оазис» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 16,48 га, терміном на 15 років.

Договір зареєстровано 27 квітня 2010 року у Вознесенському реєстраційному округу, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 03.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що до вересня 2016 року їй не було відомо про існування договору оренди землі укладеного 14 травня 2009 року між нею та відповідачем строком на 15 років, підпис у цьому договорі їй не належить.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи, складеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 21 квітня 2017 року № 10, підпис в графі «орендодавець» в договорі оренди земельної ділянки від 14 травня 2009 року, який зареєстрований у Вознесенському реєстраційному округу 27 квітня 2010 року за № 03 (1, 2 сторінки) виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Вирішити питання чи виконаний ОСОБА_1 підпис у іншому примірнику договору оренди землі від 14 травня 2009 року (сторінка 4, 5) не виявилося можливим.

Відповідно до висновку повторної судової почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 в графах «орендодавець» на 4-х сторінках двох із трьох наданих на експертизу примірників договору оренди землі від 14 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Оазис», виконані ОСОБА_1

Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «орендодавець» на 4-й сторінці одного з трьох наданих на експертизу примірників договору оренди землі від 14 травня 2009 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Нормативно-правове обґрунтування

За правилами статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» вказано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Згідно з підпунктом 1.3. пункту 1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що при укладенні спірного договору було вільне волевиявлення та згода ОСОБА_1 на його укладення, що підтверджується висновком повторної судової почеркознавчої експертизи Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 20 квітня 2018 року. Підпис позивача, як орендодавця, у двох примірниках договору оренди землі свідчить про те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх її істотних умов відповідно до положень статті 15 Закону України «Про оренду землі», що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.

При цьому, відхиляючи висновок судової почеркознавчої експертизи від 21 квітня 2017 року № 10, проведений експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що зазначена експертиза була призначена судом першої інстанції з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 січня 2013 року за №1/22533.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не заперечує сам факт підписання договору оренди землі 14 травня 2009 року, однак вважає, що земельна ділянка за спірним договором передавалась на 5 років а не на 15 років, як указано в спірному договорі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено, що є її процесуальним обов`язком, відсутності у неї волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі. Після отримання висновку повторної судової почеркознавчої експертизи Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 20 квітня 2018 року позивач з клопотанням про проведення повторної експертизи не зверталась.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на норму статті 203 ЦК України, згідно якої, на думку заявника, у разі відсутності підпису сторони на одному примірнику договору інші примірники такого договору також втрачають юридичну силу, є необґрунтованими оскільки зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником зазначеної норми.

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак В. В. Яремко