Справа № 212/2906/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Ваврушак Н.М., за участі секретаря судового засідання Нестеренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривий Ріг, в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2020 року, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка на виробництві. В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання трудових обов`язків помер її чоловік ОСОБА_2 - машиніст бурової установки шахти «Жовтнева» відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат». Як вбачається зі змісту розділу 4 Акту спеціального розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 26 червня 2008 року та розділу 7 Акту форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 11 від 26 червня 2008 року причинами смертельного нещасного випадку з її чоловіком було визнано недбання про безпеку і здоров`я оточуючих людей під час перебування на території підприємства, внаслідок низької трудової дисципліни. Зазначає, що згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку, форми Н-5 від 26 червня 2008 року, особами, дії або бездіяльність яких призвела до нещасного випадку були визнані: машиніст бурової установки дільниці № 2 ОСОБА_3 , гірничий майстер дільниці № 21 ОСОБА_4 , та начальник дільниці № 21 ОСОБА_5 .

Внаслідок смерті чоловіка позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона втратила близьку людину, з якою прожила в шлюбі 26 років, зазнала сильного нервового потрясіння. Смерть чоловіка змусила позивачку корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, оскільки заробіток загиблого чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, яку вона оцінює у 275000, 00 гривень.

19 травня 2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вважає вимоги позивача незаконними і необґрунтованими. Зазначає, що вина підприємства, як роботодавця відсутня, оскільки комісія з розслідування нещасного випадку після ознайомлення з висновками судово-медичної експертизи № 343 від 20 червня 2008 року встановила, що стан гірничих виробіток та їх провітрювання відповідають вимогам нормативних актів з охорони праці, впливу небезпечних та шкідливих виробничих факторів на потерпілого не було, за висновками судово-медичної експертизи: піротехнічний засіб «петарда», підірваний у спецовій ОСОБА_2 , міг зумовити погіршення стану здоров'я, однак не встановити прямий причинно-наслідковий зв`язок з настанням смерті не представляється можливим, у зв`язку з наявністю важких патологічних змін серцево-судинної системи, що розвинулись задовго до смерті. Згідно лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 № 1285 від 19 травня 2008 року, смерть настала внаслідок захворювання, а не внаслідок нещасного випадку у зв`язку з виробництвом. Крім того, комісією встановлено винних осіб в настанні нещасного випадку, а саме машиніста бурової установки дільниці № 21 Дугінова В.В., який визнав свою вину в письмових поясненнях від 28 травня 2008 року. Отже вважає, що шкода завдана працівнику в робочий час діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових обов`язків), роботодавець не несе відповідальність за такі дії та є неналежним відповідачем у даній справі. Зазначає, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди, що свідчить про недоведеність вимог, посилався на практику судів в інших справах.

Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 27 травня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про об`єднання справ у одне провадження відмовлено.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 02 жовтня 1982 року укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , після укладення шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1 , виданим Центрально- Міським відділом реєстрації актів цивільного стану (а.с.11).

16 травня 2008 року під час виконання трудових обов`язків машиніста бурової установки шахти «Жовтнева» Відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», відбувся нещасний випадок, в результаті якого помер ОСОБА_2 , що підтверджується Актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, форми Н-1 № 11 від 26 червня 2008 року (а.с.5-7) та Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 16 травня 2008 року, форми Н-5 від 26 червня 2008 року (а.с.8-10). Згідно розділу 6 Акту спеціального розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 26 червня 2008 року особами, дії або бездіяльність яких призвела до нещасного випадку були визнані: машиніст бурової установки дільниці № 2 ОСОБА_3 , який під час отримання бурових коронок дістав зі своєї кишені піротехнічний засіб (петарду), підпалив та кинув у напрямку потерпілого, гірничий майстер дільниці № 21 ОСОБА_4 , який не забезпечив у зміні дотримання підлеглими вимог нормативно-правових актів з охорони праці, та начальник дільниці № 21 ОСОБА_5 , який не забезпечив дотримання підлеглими вимог нормативно - правових актів охорони праці. Вину самого потерпілого у нещасному випадку матеріалами розслідування не встановлено. В розділі 7 Акту форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 11 від 26 червня 2008 року причинами смертельного нещасного випадку з ОСОБА_2 було визнано невиконання посадових обов`язків.

Внаслідок смерті на виробництві ОСОБА_2 , чоловіка позивачки їй завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що вона втратила близьку людину, з якою прожила в шлюбі 26 років, зазнала сильного нервового потрясіння. Незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила позивачку корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, оскільки заробіток загиблого чоловіка був основним джерелом їх сімейного бюджету. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Згідно ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України, підприємство мало створити потерпілому та іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були би неможливими.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Згідно з ч. 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Приписами ст. 4 вказаного Закону встановлено, що державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Статтею 153 КЗпП України визначено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень від 31.03.1995 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Посилання представника відповідача на судову практику щодо стягнення моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки встановлені у вказаних справах фактичні обставини не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у цій справі встановлено факт заподіяння заявнику моральної шкоди, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. До того ж вони не є обов`язковими для застосування в силу інстанційності.

За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку із смертю чоловіка встановлений судом, підтверджується матеріалами справи. Так, внаслідок смерті чоловіка позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких вона зазнає у зв`язку зі смертю рідної людини. Таким чином, факт моральних страждань у зв`язку зі смертю чоловіка, на переконання суду не потрібно доводити за допомогою якихось спеціальних засобів доказування. Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою Україна визнається найвищою соціальною цінністю.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили, враховуючи принципи розумності і справедливості, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої ОСОБА_1 моральної шкоди є сума у розмірі 200000,00 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 2000,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000,00 гривень (двісті тисяч грн. 00 коп.) без урахування податку з доходів фізичних осіб.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 2000,00 гривень (дві тисячі грн. 00 коп.).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, зазначений в рішенні продовжується на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», , м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, вулиця Симбірцева, буд. 1а.

Повне рішення складено та підписано без проголошення 27 травня 2020 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак