Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 161/11536/17

провадження № 61-4826св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області в складі судді Пушкарчук В. П. від 13 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Киці С. І. від 05 лютого 2019 року ,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона із травня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом із ОСОБА_9 вони вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, за час спільного проживання ними було придбано як рухоме, так і нерухоме майно.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила встановити факт її проживання з ОСОБА_9 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_9 наступне майно: автомобіль марки Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; мотоцикл марки Suzuki, модель GSX- НОМЕР_2 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 11 серпня 2016 року; земельну ділянку площею 0,1081 га для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в селі Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер :01:001:0885; приміщення станції автосервісу та магазин автозапчастин загальною площею 418,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки в спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частки мотоцикла марки Suzuki,

модель GSX-R600, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 11 серпня 2016 року; на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,1081 га, для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться в селі Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер :01:001:0885; на 1/2 частки приміщення станції автосервісу та магазину автозапчастин, загальною площею 418,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 1/2 вартості автомобіля марки Renault Kangoo, номер шасі НОМЕР_4 , 2010 року випуску, що становить 87 000,00 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив про те, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані у справі докази, дав їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 13 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано всі обставини справи, не взято до уваги письмові докази, надані позивачем, та покази свідків, встановлено факт платоспроможності

ОСОБА_9 на підставі недопустимих доказів, зокрема, декларацій про доходи ОСОБА_9 , які не були предметом дослідження судами, необґрунтовано відхилено клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, висновок якої має значення для правильного вирішення спору, в оскаржуваних судових рішеннях не надано оцінки та обґрунтування відмови у задоволенні даного клопотання.

ОСОБА_1 посилається на те, що нею надано належні та допустимі докази того, що вона разом з ОСОБА_9 вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, а спірне майно було придбане за рахунок коштів спільного бюджету.

Узагальнені доводи інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , подали до Верховного Суду письмові пояснення на касаційну скаргу, у яких просять зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не проживали однією сім`єю, а доказів участі позивача у придбанні спірного майна не надано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 161/11536/17 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у шлюбі не перебувають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після смерті якого відкрилась спадщина за законом, оскільки заповіт спадкодавець не залишив.

За час життя ОСОБА_10 набув у власність автомобіль марки Renault, мотоцикл марки Suzuki СSХ-R600, 2008 року випуску, земельну ділянку в селі Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер №:01:001:0885, та приміщення станції автосервісу з магазином автозапчастин, загальною площею 418, 5 кв.м. що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом є: батьки спадкодавця: ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 , неповнолітній син спадкодавця - ОСОБА_6

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, розгляд касаційної скарги скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довела факт спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_9 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 - дня смерті ОСОБА_9 , а також не довела, що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та за спільні кошти придбавали рухоме і нерухоме майно.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу, придбання спірного майна та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суди правильно визначили, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо, а сам по собі факт їх спільного відпочинку протягом травня

2015 року - ІНФОРМАЦІЯ_1, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ОСОБА_1 з ОСОБА_9 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій, правильно застосували наведені вище норми матеріального права, надали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалась на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу та набуття ними у період із травня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у власність спірного майна під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують установлені судами обставини та зводяться лише до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 лютого

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун