П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року місто Київ

справа № 761/3986/20

провадження№22-ц/824/7786/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса A.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач -Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Яким`як Олегом Володимировичем,

на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 12 лютого 2020 року, постановлену у складі судді Фролової І.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 12 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення невиплаченого гарантованого відшкодування та моральної шкоди.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яким`як О.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права. Суд не дослідив характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, про захист якого звернувся позивач і зміст правової вимоги позивача, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про публічно-правовий характер спору. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Суд не дослідив аргументи позивача ОСОБА_1 щодо розгляду справи у порядку Закону України "Про захист прав споживачів". У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд не зазначив мотиви незастосування норм права, на які посилався позивач, а використав існуючи конструкцію обґрунтування з іншої справи.

Предметом позову у даній справі є отримання гарантованої суми відшкодування за договором банківського вкладу, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ "Старокиївський банк", а також стягнення моральної шкоди.

Позивач звернувся за захистом порушеного права, як споживач фінансових послуг, а Фонд є учасником споживчих відносин, що зумовлює розгляд справи за правилами ЦПК України.

Умови договору вкладу №8109 від 19 травня 2014 року містять положення про гарантійні зобов`язання Фонду щодо виплати відшкодування вкладів, тому Фонд, не будучи стороною договору банківського вкладу, є учасником споживчих правовідносин, що виникають з таких договорів. Саме Фонд є гарантом виконання зобов`язань банку перед вкладником за таким договором, і виконавцем (надавачем) послуг фінансової гарантії в розумінні положень Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а вкладник, в свою чергу, є споживачем цих послуг.

Судом порушено норму ч.2 ст. 186 ЦПК України, оскільки текст ухвали виготовлений та направлений позивачу з порушенням встановленого законом строку.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яким`як О.В. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с. 61/, про причини своєї неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду судом в порядку ЦПК, проте їх вирішення передбачено КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просить стягнути з відповідача суму невиплаченого гарантованого відшкодування за договором вкладу в розмірі 200 000 грн. та 10 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом N 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн., є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий висновок відповідає постановам Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц.

Зважаючи на заявлені позивачем вимоги - про стягнення з Фонду суми невиплаченого гарантованого відшкодування, -колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся за захистом порушеного права, як споживач фінансових послуг, а Фонд є учасником споживчих відносин, що зумовлює розгляд справи за правилами ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки майнові вимоги ОСОБА_1 заявлені не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із невиплатою позивачу гарантованого відшкодування, а тому спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою про стягнення гарантованого державою відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний спір не є публічно-правовим спором, що відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній постанові від 1 червня 2016 року у справі №6-2558 цс15, колегія суддів відхиляє, так як у згаданій скаржником цивільній справі позов пред`явлений до банку, а предметом розгляду були позовні вимоги про стягнення банківського вкладу, відсотків за користування грошовими коштами, 3% річних, пені та відшкодування моральної шкоди, тобто спір не пов`язаний з виплатою Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, гарантованої державою суми відшкодування. Тому підстав для застосування правових висновків викладених в зазначеній постанові до даного спору, немає.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції в ухвалі зазначені інші вимоги ніж ті, з якими позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки такі помилки не впливають на правильність висновків суду, і можуть бути виправлені в порядку ст. 269 ЦПК України.

Інших доводів, які б давали підстави для скасування ухвали суду, апеляційна скарга не містить .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Яким`як Олегом Володимировичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 12 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 червня 2020 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус