Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 263/15822/17-ц

провадження № 61-42777св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю.,Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 травня 2018 року в складі судді Кулика С. В. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Гаврилової Г. Л., Кочегарової Л. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» (далі - ПАТ «Маріупольгаз») про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник.

На обґрунтування позову зазначав, що відповідачем було встановлено загальнобудинковий лічильник в будинку АДРЕСА_1 , де мешкає позивач, замість встановленого згідно із законом індивідуального газового лічильника, що є незаконним. Зазначав, що він є пенсіонер, мешкає один та газом користується рідко тільки для приготування їжі. Проте, відповідач надсилає йому як споживачу рахунок на оплату користування природнім газом у розмірі 10 метрів кубічних щомісяця. Крім того вважав, що розподілення загально спожитого об`єму газу на всіх мешканців будинку є несправедливим та порушує його права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Встановлення індивідуального газового лічильника передбачено вимогами Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16 червня 2011 року за рахунок суб`єктів господарювання, які здійснюють розподілення природного газу на відповідній території. Зазначав, що закон зобов`язує саме компанії, які здійснюють розподілення природного газу, у строк до 01 січня 2018 року облаштувати приміщення побутових споживачів індивідуальними лічильниками газу. При цьому постачання природного газу здійснюється за умовами комерційного обліку. Свою згоду на установку загальнобудикового лічильника він не надавав. Зазначав, що підзаконні акти, якими є акти НКРЕКП, відповідно до яких здійснювалась встановлення загальнобуднкових лічильників, протирічать закону. Також позивач послався на відповідну судову практику, згідно з якою судами визнається встановлення загальнобудинкових газових лічильників незаконним. Вважав, що індивідуальний газовий лічильник повинен бути встановлений у кожній квартирі, а для встановлення загальнобудинкового лічильника необхідна згода всіх мешканців будинку.

30 жовтня 2017 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою встановити в його квартирі індивідуальний газовий лічильник за рахунок коштів відповідача. Однак відповідач проігнорував його звернення.

Враховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, позивач просив суд визнати бездіяльність відповідача ПАТ «Маріупольгаз» по несвоєчасному встановленню індивідуального газового лічильника в квартирі АДРЕСА_1 неправомірною та зобов`язати відповідача за його рахунок встановити індивідуальний газовий лічильник в квартирі позивача. Визнати договір від 29 червня 2016 року, укладений між ККП «КК «Західна» та ПАТ «Маріупольгаз» в частині проведення монтажних робіт по установці загальнобудинкового газового лічильника в будинку АДРЕСА_1 неправомірним та зобов`язати відповідача демонтувати вказаний загальнобудинковий лічильник. Стягнути з відповідача на користь позивача попередні витрати по розгляду справи в сумі 4000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та інстанції інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено у передбаченому законом порядку порушення вимог закону з боку відповідача по не встановленню у його квартирі індивідуального газового лічильника. Відповідні підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач, зареєстровані у передбаченому законом порядку, підстав для визнання бездіяльності позивача неправомірною судом не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, неправильно застосували норми матеріального права, зокрема не врахували, що згідно з прийнятими 21 грудня 2017 року змінами № 5722 до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», положення якого передбачали оснащення населення побутових споживачів індивідуальними лічильниками газу, а також подальшу компенсацію витрат за рахунок коштів, які споживачем будуть сплачуватись.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ПАТ «Маріупольгаз» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що рішення судів попередніх інстанції є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем з отримання природного газу за вказаною адресою, які надає ПАТ «Маріупольгаз».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) оператор газорозподільної системи (далі - оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно з Законом від 21 грудня 2017 року, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Якщо споживач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував наведені норми матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про те, що у відповідача не було обов`язку щодо встановлення за власні кошти газового лічильника.

Вказуючи на те, що законом не передбачений обов`язок відповідача щодо заміни за кошти суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, газового лічильника, суди попередніх інстанцій не врахували, що 11 серпня 2016 року внесено зміни до пункту 4 глави 8 розділу Х Кодексу ГРС, яким зокрема передбачено, що у разі прийняття Оператором ГРМ рішення про недоцільність проведення ремонту лічильника газу Оператор ГРМ зобов`язаний протягом п`ятнадцяти робочих днів після результатів проведення періодичної повірки (але не пізніше двомісячного строку після зняття лічильника газу на періодичну повірку) безкоштовно встановити власний розрахунковий лічильник газу (типорозміром не більше лічильника газу побутового споживача) для подальших комерційних розрахунків і в цей самий строк повернути побутовому споживачу його лічильник газу та письмово повідомити споживача про результати проведення періодичної повірки і прийняте рішення щодо недоцільності ремонту лічильника газу.

Отже, вказаними положеннями закону передбачено обов`язок відповідача встановити споживачу новий лічильник за рахунок підприємства.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на вказані вимоги закону уваги не звернули та, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача встановити в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник за рахунок відповідача, помилково виходили із того, що законом не передбачено обов`язку відповідача щодо заміни за кошти суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, газового лічильника.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору від 29 червня 2016 року, укладеного між ККП «КК «Західна» та ПАТ «Маріупольгаз» щодо проведення монтажних робіт по установці загальнобудинкового газового лічильника в будинку АДРЕСА_1 неправомірним та зобов`язання відповідача демонтувати вказаний загальнобудинковий лічильник, оскільки позивач не є стороною відповідного договору та його права цим договором не порушуються.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і в справі не потребується встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині зобов`язання відповідача встановити в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник за рахунок відповідача підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову, у іншій частині - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір, судового збору, який підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом у розмірі 640,00 грн, поданні апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн та касаційної скарги у розмірі 1280,00 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» про зобов`язання публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» встановити в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник за рахунок відповідача скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» про зобов`язання публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» встановити в квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник за рахунок публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» задовольнити.

Зобов'язати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» за свій рахунок здійснити встановлення у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник на газопостачання для приготування їжі.

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» на користь Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві; код банку отримувача 820019; рахунок отримувача 0001; код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України) судовий збір за подання позову у розмірі 640,00 грн, апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн, касаційної скарги в розмірі 1280,00 грн, а усього 2880,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун