ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3270/19 Номер провадження 22-ц/814/1321/20Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 березня 2020 року у складі судді Миронець О.К.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від спадкування, третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Омеліч Тетяна Анатоліївна,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивовано тим, що її чоловік ОСОБА_4 20 листопада 2018 року загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та за життя не залишив заповіт. Крім неї, спадкоємцями першої черги за законом є відповідачі. Померлий ОСОБА_4 постійно потребував допомоги та уваги від своїх дітей, але останні ухилилися від цього обов`язку, не турбувалися і не піклувалися про нього, не надавали ані моральної, ані матеріальної підтримки, намагалися шахрайськими діями та погрозами заволодіти спадком, перешкоджати їй отримати спадщину та встановити обсяг спадкового майна, викрали гроші, які були спільним майном подружжя та незаконно зняли кошти з рахунку спадкодавця, які повинні були увійти до складу спадщини.

Посилаючись на вказані обставини та норми частин другої, третьої, п`ятої статті 1224 ЦК України, просила суд усунути від права на спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , його повнолітніх дочок - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2019 року в порядку забезпечення позову заборонено приватному нотаріусу Омеліч Т.А. вчиняти дії по видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для усунення відповідачів від права на спадкування.

Не погодившись з даним рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було досліджено та не встановлено всіх обставин, які мають важливе значення для правильного і всебічного вирішення справи, не надано жодної оцінки доказам.

Вказує, що відповідачі своїми протиправними діями намагалися перешкодити їй у поданні заяви про прийняття спадщини, а також, погрожуючи її життю, позбавити її права на спадкування та збільшити свою частку у спадковому майні.

Зазначає, що відповідачі не надали жодного належного доказу свого спілкування з батьком, надання йому допомоги, участі в його житті, а також участі у похованні батька.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (пункт 1 частини першої статті 374, стаття 375 ЦПК України).

По справі встановлено, що 09.07.2014 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1 .

Позивачка ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 лютого 1998 року відділом приватизації житла Полтавської міської ради згідно з розпорядженням № 434 від 20.02.1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина, до складу якої згідно статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 за законом першої черги є його дружина ОСОБА_1 та дочки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. заведена спадкова справа № 73/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за заявами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 від 29.11.2018 року та ОСОБА_1 від 10.12.2018 року про прийняття спадщини з будь-яких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що померлий ОСОБА_4 стороннього догляду та допомоги не потребував, до дня смерті працював водієм в АТ «Полтавагаз», отримував заробітну плату та сам допомагав своїм дочкам по можливості й передбачених статтею 1224 ЦК України підстав для усунення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців першої черги за законом, від спадкування не встановлено.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають встановленим по справі фактичним обставинам та нормам матеріального і процесуального права, погоджується та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів.

Статтями 1216, 1217, 1223 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1258, статті 1261 ЦК України).

Згідно частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцеві, що були необхідними для його існування. Ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції вірно оцінивши надані по справі докази, дійшов обґрунтованого висновку, що спадкодавець ОСОБА_4 у безпорадному стані не перебував, до кінця життя працював водієм в АТ «Полтавагаз» та сторонньої допомоги й догляду не потребував, що виключає застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, як підстави для позбавлення спадкоємців першої черги - відповідачів по справі права на спадкування за законом.

З підстав, передбачених частиною другою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі викрали правовстановлюючи документи на квартиру спадкодавця, 1000 доларів США, зняли кошти з його карткових рахунків та одержали заробітну плату ОСОБА_4 в АТ «Полтавагаз» в сумі 28 000 грн., а також висловлювали на її адресу погрози, обставин, визначених частиною другою статті 1224 ЦК України, не підтверджують та стосуються інших способів захисту прав позивача, які не є предметом розгляду у даній справі.

Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України відноситься до особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України, але свідомо його не виконувала.

Статтями 202, 203 СК України встановлено обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, а також, крім сплати аліментів, брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Отже, повнолітні діти спадкодавця можуть бути усунені від права на спадкування за законом на підставі частини третьої статті 1224 ЦК України, якщо судом буде встановлено факт їх ухилення від виконання обов`язку утримувати батька, який підлягає доведенню заінтересованою особою в установленому законом порядку.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування з цих підстав у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував матеріальної допомоги відповідачів, останні мали можливість її надати, проте ухилялись від обов`язку щодо її надання.

Натомість доказів на підтвердження таких обставин стороною позивача по справі не надано і суду їх не доведено.

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки по справі не встановлено факту ухилення відповідачів від надання допомоги батькові та відповідно потреби спадкодавця у такій допомозі, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційним судом не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна