ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2020 року

м. Харків

справа № 638/15996/19-ц

провадження 22ц/818/2248/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року в складі судді Хайкіна В.М.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який в подальшому уточнила та просила поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за ОСОБА_1 право особистої власності на таке майно: 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вартістю 273 333,33 грн, з яких на дату подання цієї заяви 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , а 1/3 частини - ОСОБА_3 ; гараж літ. «В-1», за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30 кв м вартістю 120 000,00 грн; гараж АДРЕСА_3 НОМЕР_1 за АДРЕСА_4 : АДРЕСА_5 , загальною площею 17 кв м вартістю 90 000,00 грн; колісний транспортний засіб DAIMLER-BENZ, 208D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 90 000,00 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що з 20 липня 1985 року вона з ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі.

Зазначила, що у період з 2008 року ОСОБА_3 не мав офіційного працевлаштування, і це призвело до того, що він перестав дбати про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, передав гаражі та автомобіль в користування іншій особі, і взагалі, нехтуючи інтересами родини, перестав проживати разом з родиною, та не приймав участі в утриманні спірної квартири.

За таких обставин, між ними, не зважаючи на відсутність факту розірвання шлюбу, виник спір щодо поділу майна.

Вважала, що враховуючи відношення відповідача до родини та спільного майна, існує ризик відчуження, втрати або знищення відповідачем спірного майна до прийняття судом рішення по справі, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, яке буде ухвалено за результатами розгляду позову.

Просила накласти арешт на наступне майно: 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вартістю 273 333,33 грн, з яких на дату подання цієї заяви 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , а 1/3 частини - ОСОБА_3 ; гараж літ. «В-1» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30 кв м; гараж АДРЕСА_6 , загальною площею 17 кв м; колісний транспортний засіб DAIMLER-BENZ, 208D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ; заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, втрату або знищення наступного майна: 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вартістю 273 333,33 грн, з яких на дату подання цієї заяви 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , а 1/3 частини - ОСОБА_3 ; гараж літ. «В-1», за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30 кв м; гараж АДРЕСА_6 , загальною площею 17 кв м; колісний транспортний засіб DAIMLER-BENZ, 208D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено; до вирішення спору по суті та набранням рішення у справі законної сили вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: на 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , з яких 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , та 1/3 частина - ОСОБА_3 ; гараж у дворі житлового будинку літ. «В-1», загальною площею 30 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 ; гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 17 кв м, що належить ОСОБА_3 ; колісний транспортний засіб DAIMLER-BENZ, 208 D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 ; до вирішення спору по суті та набранням рішення у справі законної сили вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, втрату або знищення наступного майна, а саме: 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , з яких 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , та 1/3 частина - ОСОБА_3 ; гараж у дворі житлового будинку літ. «В-1», загальною площею 30 кв м, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 ; гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 17 кв м, що належить ОСОБА_3 ; колісний транспортний засіб DAIMLER-BENZ, 208 D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_4 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Зокрема, зазначив, що ОСОБА_3 є його боржником за рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року по справі № 500/6738/16-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на його користь збитки, завдані невиконанням змішаного договору поставки - підряду за розпискою від 05 червня 2009 року в сумі 1 921 092,58 грн та судові витрати в сумі 6886,41 грн. В рамках цього позову ухвалою Ізмаїльського районного суду Одеської області від 03 січня 2017 року накладено арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв м під АДРЕСА_7 . Виконавчий лист знаходиться на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 18 вересня 2018 року. Відкрито виконавче провадження № 57234864 та накладено арешт на все майно ОСОБА_3 , в тому числі, на автомобіль вантажний «MERCEDES-BENZ», модель 208 D, 1998 року, VIN: НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_2 , білого кольору; гараж у дворі житлового будинку літ. «В-1» площею 30,00 кв м по АДРЕСА_2 гараж АДРЕСА_6 .

23 жовтня 2019 року передано заяву на реалізацію гаражу літ. «В-1» площею 30,00 кв м по АДРЕСА_2 та 26 грудня 2019 року по лоту № НОМЕР_4 відбулись електронні торги, учасником № 3 запропонована цінова пропозиція за майно у розмірі 134 050,00 грн, яку необхідно перерахувати переможцю до 15 січня 2020 року. Однак, саме 15 січня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву-повідомлення з оскаржуваною ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року. Цього ж дня державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчих дій та саме у зв`язку з цим не реалізовано арештоване майно боржника, що призвело до порушення його прав як стягувача.

Вважав, що заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_3 перешкоджають проведенню виконавчих дій в рамках виконавчого провадження ВП № 57234864, а також свідчать про намагання уникнути майнової відповідальності та виконання грошових зобов`язань перед ним.

18 березня 2020 року від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка та її представник вважали, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що безпосередньої пов`язаності предмету спору з майновими інтересами ОСОБА_4 не існує. Накладаючи арешт на все майно, державний виконавець не врахував, що це майно є об`єктом спільної власності подружжя, у зв`язку з чим не здійснив жодних дій щодо вирішення питання щодо виділення часток подружжя.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який в подальшому вона уточнила та просила поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за ОСОБА_1 право особистої власності на таке майно: 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 вартістю 273 333,33 грн, з яких на дату подання цієї заяви 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 , а 1/3 частини - ОСОБА_3 ; гараж літ. «В-1» за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30 кв м, вартістю 120 000,00 грн; гараж АДРЕСА_3 НОМЕР_5 : АДРЕСА_5 , загальною площею 17 кв м, вартістю 90 000,00 грн; колісний транспортний засіб «DAIMLER-BENZ», 208D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 90 000,00 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі.

З 20 липня 1985 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_6 . Шлюб не розірвано.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2005 року, реєстраційний № НОМЕР_6 , видане відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 15 березня 2005 року № 2230 (а. с.27-28).

Аналогічне підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, який видано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 34452996 від 12 червня 2012 року (а. с.29).

Також, матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що за ОСОБА_3 рахується наступне майно: гараж літ. «В-1», загальною площею 30,00 кв м, що розташований по АДРЕСА_2 , який придбано за договором купівлі продажу від 25 травня 2006 року (а. с.33-34,35,36); гараж АДРЕСА_3 НОМЕР_7 АДРЕСА_5 (а. с.38-39,40,41), який придбано 29 січня 2008 року за договором купівлі-продажу, та автомобіль «DAIMLER-BENZ», модель 208D, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , білого кольору (а.с.43).

На теперішній час ОСОБА_3 є боржником ОСОБА_4 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року у справі № 500/6738/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення збитків та заборгованості за договором поруки, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 збитки в сумі 1 921 092, 58 грн та судові витрати - 6886,41 грн. Рішення суду є чинним. В рамках забезпечення позову ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 січня 2017 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв м під АДРЕСА_8 АДРЕСА_9 ; гараж у дворі житлового будинку, літ. «В-1» площею 30 кв м, розташований по АДРЕСА_2 ; гараж АДРЕСА_3 НОМЕР_1 загальною площею 17,7 кв м, розташований по АДРЕСА_5 ; нежитлову будівлю автогараж під літ. «А-1» загальною площею 1037,1 кв м, нежитлову будівлю складу під літ. «Б-1» загальною площею 365,8 кв м, нежитлову будівлю прохідної під літ. «Г-1» загальною площею 21,2 кв м, розташовані у будинку АДРЕСА_10 ; у задоволенні іншої частини заяви відмовлено (а.с.89-90).

Судове рішення з 18 вересня 2018 року знаходиться на примусовому виконанні. Так, постановами старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 18 вересня 2018 року ВП № 57234864 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 500/6738/16-ц, виданого 13 серпня 2018 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 збитків, завданих невиконанням змішаного договору поставки-підряду за розпискою від 05 червня 2009 року в сумі 1 921 092, 58 грн та судові витрати в сумі 6886,41 грн (а.с.99-100) та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с.101-102).

Постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 12 серпня 2019 року ВП № 57234864 накладено арешт на автомобіль вантажний «MERCEDES-BENZ», модель 208 D, 1998 року, VIN: НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_2 , білого кольору; гараж у дворі житлового будинку літ. «В-1» площею 30,00 кв м по АДРЕСА_2 гараж АДРЕСА_6 (а.с.103-104).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено заходи забезпечення позову. Зокрема, пунктами 1, 2 та 10 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також, у частині 3 статті 150 ЦПК України зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, матеріали оскарження ухвали не містять відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В суді апеляційної інстанції представник заявниці цього не спростував. Також, зазначив, що і позивач, і відповідач проживають разом в спірній квартирі. Доказів того, що саме відповідач намагається позбутися майна, яке за ним зареєстровано, матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції представник заявниці їх не надав. Вказав, що з іншими позовами щодо захисту порушеного права заявниця до суду не зверталася. Позов на сьогодні не розглянуто.

Представник ОСОБА_4 в свою чергу пояснив, що дійсно на теперішній час ОСОБА_3 є боржником перед стягувачем ОСОБА_4 . У січні 2020 року ОСОБА_4 подав заяву про залучення його до участі у справі про поділ майна подружжя як третьої особи, яку судом не розглянуто. Вважав, що цей позов та заява подані для уникнення відповідальності боржника, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, а його дружина та сам боржник, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами щодо кредитора, оскільки цей поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, який борг не погасив навіть частково.

Таким чином, враховуючи, що заявниця не довела, що ОСОБА_3 самостійно намагається позбутися майна, а також наявність боргу ОСОБА_3 перед стягувачем ОСОБА_4 , тричі накладеного судовим рішенням та постановами виконавчої установи арешту на майно ОСОБА_3 , судова колегія вважає, що підстави для забезпечення позову відсутні. При цьому зазначає, що підставою для забезпечення позову не є передача відповідачем гаражів та автомобіля в користування, на чому фактично і грунтувалися вимоги заяви заявниці.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо задоволення заяви заявниці.

Тому, ухвала суду підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 залишенню без задоволення.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.