Постанова

Іменем України

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 240/273/17-ц

провадження № 61-39284св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро»,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року у складі судді Щербак Ю. В.

та постанову Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року

у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Соломахи Л. І., Санікової О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» (далі - ТОВ «Олександрівка-Агро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод

у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2012 року між товариством

та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0151, площею 12,87 га,

що розташована на території Криничанської сільської ради Олександрівського району Донецької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком

на 13 років. Вказаний договір було зареєстровано у відділі Держкомзему

в Олександрівському районі Донецької області 11 липня 2012 року

за № 01556.

Зазначало, що відповідачі отримали вказану земельну ділянку у власність

у порядку спадкування за законом після смерті власника землі

ОСОБА_3 у розмірі по 1/2 частині кожен.

Вважали, що у відповідності до умов вказаного договору оренди, нормам земельного законодавства, зокрема: статей 24, 32 Закону України «Про оренду землі», статті 148-1 ЗК України, перехід права власності

на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Проте, всупереч укладеному договору оренди, спірна земельна ділянка,

з літа 2016 року використовувалася відповідачами на їх власний розсуд. Відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку та стали її самостійно обробляти, вирощуючи сільгоспкультури.

З урахуванням викладеного, ТОВ «Олександрівка-Агро» просило суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони вчинення відповідачами дій щодо обробки земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 12,87 га, кадастровий номер :01:000:0151, розташованої на території Беззаботівської сільської ради Олександрівського району Донецької області, що перебуває в оренді ТОВ «Олександрівка-Агро»

на підставі договору оренди землі від 24 травня 2012 року, зареєстрованого у відділі Держкомзему в Олександрівському районі Донецької області

від 11 липня 2012 року за № 01556.

У травні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду

із зустрічним позовом до ТОВ «Олександрівка-Агро» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати - ОСОБА_3 , яка залишила у спадок земельну ділянку, площею 12,8709 га, кадастровий номер :01:000:0151 за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 098203, виданим

03 грудня 2004 року. Вони, будучи спадкоємцями за законом першої черги спадкування, прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право

на спадщину - земельну ділянку за вказаним кадастровим номером

у розмірі по 1/2 частині кожний.

Їм було відомо, що за життя їх мати передавала належну їй земельну ділянку у оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Агротіс» (далі - ТОВ «Агрофірма «Агротіс») за договором оренди землі

від 29 грудня 2004 року № 8/80, зі строком оренди до грудня 2016 року.

Зазначали, що після закінчення строку оренди вони стали використовувати успадковану земельну ділянку на власний розсуд.

У квітні 2017 року їм стало відомо про укладений матір`ю договір оренди землі з ТОВ «Олександрівка-Агро» від 24 квітня 2012 року, строком

на 13 років.

Вважали вказаний договір недійсним у відповідності до частини першої статті 225 ЦК України, оскільки їх мати ОСОБА_3 на час укладення цього договору хворіла на тяжке психічне захворювання та перебувала

на диспансерному обліку у лікаря-психіатра. У момент вчинення цього правочину, як вони вважали, вона не могла розуміти значення своїх дій

і керувати ними.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений 24 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Олександрівка-Агро» з приводу оренди земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 12,8709 га, кадастровий номер 0:01:000:01151, зареєстрований у відділі Держкомзему

в Олександрівському районі Донецької області 11 липня 2012 року

за реєстровим номером 01556.

Протокольною ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 07 червня 2017 року первісний позов та зустрічний позов об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Олександрівка-Агро» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 24 квітня 2012 року між ТОВ «Олександрівка-Агро» та ОСОБА_3 , зареєстрований у відділі Держкомзему в Олександрівському районі Донецької області

за № 01556 від 11 липня 2012 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що орендодавець ОСОБА_3 у момент вчинення правочину 24 квітня 2012 року перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому, суд першої інстанції вважав, що є підстави для визнання вчиненого правочину недійсним у відповідності до частини першої

статті 225 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Олександрівка-Агро» залишено без задоволення. Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову щодо визнання правочину недійсним, суд першої інстанції, ураховуючи норми матеріального права

та обставини справи, дослідивши докази, зібрані у справі, зокрема: висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 15 серпня

2017 року, документи амбулаторної карти ОСОБА_3 , врахувавши пояснення свідка лікаря-психіатра комунального закладу охорони здоров`я (Олександрівська лікарня планового лікування») ОСОБА_4 , який пояснював, що хвора ОСОБА_5 страждала на хронічне слабоумство внаслідок церебросклерозу, після постановлення на облік з 2008 року стан хворої погіршувався, дійшов, як вважав суд апеляційної інстанції, обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання договору оренди недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,

ТОВ «Олександрівка-Агро», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій

та задовольнити первісний позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи

із Олександрівського районного суду Донецької області та зупинено дію рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року.

У вересні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини справи, не досліджено всі докази

та не надано їм оцінки, проте з`ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору. Судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважало, що орендодавець ОСОБА_2 усвідомлювала зміст та природу правочину та мала волю до його укладення, що підтверджується

її особистим підписом на примірнику договору.

Також, вважало, що оцінюючи докази у сукупності, суди попередніх інстанцій повинні були враховувати особливості виду експертного дослідження, значної умовності його здійснення та усіченості вихідних даних, зіставивши при цьому наявні у матеріалах документи, які прямо

та повно характеризували волю та усвідомлення орендодавцем змісту оспорюваного правочину.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДН № 098203, виданого на підставі розпорядження Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області

від 23 липня 2004 року № 330, надано у власність земельну ділянку, площею 12,87 га, на території Беззаботівської сільради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт видано 03 грудня 2004 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів

на право власності на землю за № 1084. Кадастровий номер земельної ділянки 010000151 (а. с. 17-18 т. 1).

29 грудня 2004 року між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем

ТОВ «Агрофірма Агротіс» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 12 років. Договір було зареєстровано

в Олександрівському районному відділі державної регіональної філії державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»

29 грудня 2004 року за № 8/80 (а. с. 69 т. 1).

24 квітня 2012 року між ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі директора філії «Світанок» - Григораша Д. А., та ОСОБА_3 було укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 29 грудня 2004 року. Складено акт прийому-передачі земельної ділянки від орендаря -

ТОВ «Агрофірма «Агротіс» до орендодавця - ОСОБА_3 (а. с. 91,92 т. 1).

24 квітня 2012 року між ТОВ «Олександрівка-Агро», в особі директора Григораша Д. А . , та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого остання, передала у строкове платне користування належну їй земельну ділянку, кадастровий номер 010000151, площею 12,87 га, що розташована на території Беззаботівської сільської ради Олександрівського району Донецької області, строком дії на 13 років. Договір було зареєстровано у відділі Держкомзему в Олександрівському районі Донецької області, про що

у державному реєстрі земель вчинено запис від 11 липня 2012 року

№ 01556 (а. с. 84-86 т. 1).

За актом приймання-передачі земельної ділянки від 11 липня 2012 року ОСОБА_3 передала належну їй земельну ділянку, площею 12,87 га,

що знаходиться на території Беззаботівської сільської ради Олександрівського району Донецької області ТОВ «Олександрівка-Агро»,

в особі директора - ОСОБА_8 , а останній прийняв вказану земельну ділянку (а. с. 89 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що 15 лютого 2016 року

у виконавчому комітеті Беззаботівської сільської ради Олександрівського району Донецької області складено актовий запис № 3, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 66 т. 1).

Згідно довідки комунального закладу охорони здоров`я «Олександрівська лікарня планового лікування» від 22 травня 2017 року № 01-11/308

ОСОБА_3 , перебувала на обліку у лікаря-психіатра з 22 травня 2008 року з діагнозом: органічна деменція внаслідок церебросклерозу. За станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними

(а. с. 71 т. 1).

Відповідно виписки з амбулаторної карти № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , 1940 року народження, перебувала під наглядом лікаря-психіатра комунального закладу охорони здоров`я «Олександрівська лікарня планового лікування»

з ІНФОРМАЦІЯ_2 з діагнозом: атеросклероз з гіпертензією, хронічна судинна мозкова недостатність 3 ступеня, деменція внаслідок церебросклерозу. Хвора скаржилась на головні болі, запаморочення, слухові галюцинації, порушення сну та пам`яті. ОСОБА_3 проходила обстеження, отримувала рекомендації фахівців. З 11 червня 2008 року

по 10 липня 2008 року знаходилась на лікуванні у Слов`янській психіатричній лікарні Донецької області. Після виписки зі стаціонару продовжувала спостерігатися психіатром за місцем проживання, амбулаторно отримувала підтримуючу терапію. 14 липня 2008 року,

30 червня 2015 року та 06 листопада 2015 року видавалися довідки про стан здоров`я хворої про те, що вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Знята з обліку у зв`язку зі смертю (а. с. 170-172 т. 1).

Згідно протоколу засідання лікарсько-консультаційної комісії від 14 липня 2008 року № 422, ОСОБА_3 проходила курси лікування

в Олександрівській центральній районній лікарні та Слов`янській психіатричній лікарні, скаржилася на погану пам`ять, періодичну дезорієнтацію у часі та на місцевості. За висновком лікарсько-консультаційної комісії хвора потребувала постійного догляду

(а. с. 231-232 т. 1).

Відповідно до наданого лікарського свідоцтва про смерть від 12 лютого 2016 року № 20, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті - хронічна судинна-мозкова недостатність. Церебросклероз з гіпертензією (а. с. 188 т. 1).

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи від 15 серпня

2017 року № 112, проведеної комунальним некомерційним підприємством «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янська», ОСОБА_3

під час укладання договору оренди землі від 24 квітня 2012 року страждала на хронічне психічне захворювання - органічне слабоумство (тяжка форма) внаслідок церебросклерозу 3 ступеня, гіпертонічної хвороби 2-3 ступеню, діенцефальної енцефалопатії 3 ступеня. За психічним станом ОСОБА_3 , 1940 року народження, на час укладання договору оренди землі 24 квітня 2012 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними

(а. с. 200-203 т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «Олександрівка-Агро», задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована

на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх

чи непрацездатних дітей.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»судам роз`яснено, що правила

статті 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу

не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану

на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 рокузобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу

за клопотанням хоча б однієї із сторін. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням

як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

Таким чином належним та допустимим доказом того факту, що на момент укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки

ОСОБА_3 через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не могла керувати ними є саме висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

чи заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, враховуючи висновок проведеної у справі посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 15 серпня 2017 року № 112, документи амбулаторної карти ОСОБА_3 , пояснення свідка лікаря-психіатра комунального закладу охорони здоров`я «Олександрівська лікарня планового лікування»

ОСОБА_4 , згідно із яким ОСОБА_3 на час укладення оскаржуваного договору оренди страждала на хронічне слабоумство внаслідок церебросклерозу та не була здатною усвідомлювати значення своїх дій

та керувати ними, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного 24 квітня

2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Олександрівка-Агро», недійсним.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника

з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність

та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині та судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести

до неправильного вирішення справи у цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо зупинення виконання постанови

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року було зупинено дію рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої

статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 30 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович