КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 757/62959/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5770/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Волкова С.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

26 травня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Макаровій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про застосування приводу до боржника ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С.В. звернувся до суду із поданням про застосування до громадянина ОСОБА_1 заходи примусового приводу через органи поліції, посилаючись на те, що на виконанні у означеному відділі перебуває виконавче провадження № 55583162 з виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року № 759/16206/14-ц про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323А(і).

За систематичне невиконання рішень і законних вимог державного виконавця у виконавчому провадженні керівник боржника ОСОБА_1 неодноразово притягався Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до адміністративної відповідальності за статтею 188-13 КУпАП, Печерським районним судом міста Києва відносно ОСОБА_2 вже ухвалювались судові рішення про застосування до нього примусового приводу, а також обмеження у праві виїзду за межі України.

Попри прийняті рішення і вжиті заходи, керівник боржника ОСОБА_1 продовжує ухилятись від явки на виклик державного виконавця. Так,упродовж серпня-вересня 2019 року керівник боржника ОСОБА_1 без поважних причин неодноразово не з`явився на виклики державного виконавця, витребувані державним виконавцем необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, не надає, законні вимоги виконавчого документа не виконує.

Також зазначив, що потреба в особистій явці ОСОБА_1 до державного виконавця зумовлена потребою в отриманні від нього пояснень за численними фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, а також відомостей про майно і доходи боржника.

У зв`язку із викладеним, просив суд застосувати до ОСОБА_1 заходи примусового приводу через органи поліції до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року подання задоволено.

Застосовано до ОСОБА_1 примусовий привід до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, у задоволені подання старшого державного виконавця відмовити, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С.В. подав клопотання про закриття апеляційного провадження у зв`язку із тим, що дана ухвала, на його думку, окремо від рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні даного клопотання виходила з позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 756/671/16-ц, що системний аналіз статті 438 ЦПК України та пункту 34 частини першої статті 353 ЦПК України свідчить, що ухвала суду першої інстанції за результатами вирішення питання про привід боржника може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. відкрито виконавче провадження № 55583162 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/16206/14-ц від 28 грудня 2017 року, виданого на виконання рішення про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323А(і).

Постановою державного виконавця від 5 червня 2018 року змінено назву боржника з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»» на Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз».

За статтею 438 ЦПК України, розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Згідно пунктів 5, 6 частини5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, а також надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Пунктом 14 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що суду надано докази про ухилення керівника ПрАТ «Компанія «Райз» Шпічки М.І. від виконання рішень і законних вимог державного виконавця, внаслідок чого у підприємства наявний борг.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Пунктом 14 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець має право викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явиться за викликом виконавця, виконавець має право звернутись до суду щодо застосування до нього приводу.

Ні Законом України «Про виконавче провадження», ні нормами цивільного процесуального законодавства не визначено поняття, підстави, обмеження щодо застосування, а також мету приводу особи.

Відповідно до розділу VI ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), тобто, у порядку цивільного судочинства розглядаються усі спори, пов`язані із виконанням судових рішень, винесених саме місцевим судом.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах регулюються Розділом V Господарського процесуального кодексу України.

Отже нормами ЦПК України та ГПК України встановлено порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням рішень суду, ухвалених судами в порядку цивільного та господарського судочинства.

Водночас, положення вказаних законів не передбачають звернення виконавця до суду із поданням про примусовий привід керівника боржника.

Оскільки ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, виконавче провадження відкрите у зв`язку із виконанням виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва № 759/16206/14-ц від 28 грудня 2017 року, виданого на виконання рішення про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323А(і),колегія суддів не вбачає підстав для застосування до нього положень ст. 438 ЦПК України щодо примусового приводу.

Колегія суддів вважає недопустимим обмеження права особи на свободу пересування, застосування до неї примусового приводу, за відсутності легітимної мети для такого обмеження.

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про застосування приводу до боржника ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 травня 2020 року.

Головуючий

Судді