22-ц/804/1411/20
242/3982/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2020 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/3982/19

Номер провадження 22-ц/804/1411/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання Галстян Г.Г.,

сторони :

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року, у складі судді Владимирської І.М.,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» ( далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 15 квітня 2016 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода), за умовами якої банк надав відповідачу строковий споживчий кредит в сумі 7554,84 грн на строк з 15 квітня 2016 року по 30 квітня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до Генеральної угоди від 15 квітня 2016 року відповідач взяв на себе зобов`язання належним чином прийняти, використовувати і повернути банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти, комісії) у терміни, встановлені кредитним договором.

Оскільки зобов`язання за кредитним договором, відносно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків у встановленні кредитним договором терміни ОСОБА_1 не виконує, то виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 20 травня 2019 року становить 21 288,49 грн та складається з : заборгованості за кредитом в розмірі 7211,50 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 3400,90 грн; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 9807,64 грн, а також відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди штраф в розмірі 868,45 грн. З наведених підстав просили стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в сумі 21 288,49 грн, а також 1 921 грн. судових витрат по оплаті судового збору.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за кредитним договором 10 612,40 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 7211,50 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 3400,90 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 957,62 грн. В решті позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності; судове рішення не відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Позивач рішення суду не оскаржує.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з посиланням на правові позиції Верховного Суду про те, що факт виконання боржником частки зобов`язань за кредитним договором не може свідчити про не укладення договору; за загальними положеннями цивільного законодавства боржник зобов`язаний виплачувати банку проценти за користування кредитними коштами; оскільки відповідач отримала кредитну картку зі строком дії до жовтня 2019 року, то строки позовної давності банком не пропущено.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що за умовами Генеральної угоди укладеної між сторонами на строк до 30 квітня 2018 року, строк дії кредитної картки визначено до жовтня 2019 року і, оскільки банк, звернувся до суду з позовом у липні 2019 року, то строк позовної давності не пропущено, а тому, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом 7211,50 грн та заборгованості по процентам 3400,90 грн, є обґрунтованими.

Висновки суду відповідають обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 15 квітня 2016 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № SAMDN8546 від 23 травня 2011 року та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у сумі 7554,84 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пункту 2.1 вказаної Угоди, Банк надав Позичальнику строковий кредит у розмірі 7554,84 грн. на строк 24 місяців з 15 квітня 2016 року по 30 квітня 2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом у розмірі 378,04 грн.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 868,45 грн.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору станом на 20 травня 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 21 288 грн 49 коп., з яких: 7211 грн 50 коп. заборгованість за кредитом; 3400 грн 90 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 9807 грн 64 коп. заборгованість за пенею та комісією; 868 грн 45 коп. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Оскільки ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 15 квітня 2016 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 7211,50 грн, процентами - у розмірі 3400,90 грн, то суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 10 612,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач у скарзі зазначає, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості не є кредитним договором в розумінні ст.ст. 1054,1055 ЦК України, оскільки спрямована на зміну умов кредитування; недійсність основного кредитного зобов`язання в частині процентної ставки за користування кредитом зумовлює нікчемність похідного додаткового зобов`язання - Генеральної угоди; підписання анкети-заяви не може свідчити про укладення кредитного договору. Крім того, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а тому, висновок суду в частині стягнення відсотків у розмірі 3400,90 грн є необґрунтованим, оскільки кредитний договір не передбачав оплату процентів; боржник Умови та Правила надання банківських послуг не підписував, в анкеті-заяві відсутні умови про оплату процентів та розмір процентної ставки.

Вказані доводи скарги апеляційний суд вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.ст. 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обставини справи та представлені позивачем докази вказують на те, що погодившись на підписання Генеральної угоди щодо реструктуризації заборгованості в розмірі 7211,50 грн, сторони фактично трасформували свої домовленості щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем у нові кредитні зобов`язання та узгодили інші позиції, які відповідають загальним правилам ділового обороту та загальним положенням кредитного договору щодо порядку виконання договору по поверненню коштів та відповідальності однієї зі сторін договору, в даному випадку ОСОБА_1 , за невиконання умов письмового договору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Генеральна угода є нікчемною, оскільки в анкеті-заяві до кредитного договору №SAMDN8546 від 23 травня 2011 року відсутні умови про оплату процентів та розмір процентної ставки, кредитний договір не передбачав оплату процентів і вона Умови та Правила надання банківських послуг не підписувала, а тому, кредитний договір від 23 травня 2011 року є недійсним, є безпідставними, зважаючи на те, що вказаний кредитний договір сторонами не оспорений та недійсним не визнаний.

Умови Генеральної угоди, як договору між сторонами, були погоджені між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується власним підписом відповідача на вказаній угоді та частковим виконанням умов цієї угоди 11 травня 2016 року (а.с.3).

З цих же підстав не можна не погодитися з рішенням суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам в розмірі 3400,90 грн, зважаючи на те, що боржник добровільно взяла на себе зобов`язання як по поверненню заборгованості так і оплаті процентів за Генеральною угодою в розмірі 1,5 % на місяць (18% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів..

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Генеральної угоди, з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та оплати процентів, розмір яких передбачено Генеральною угодою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7211,50 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами 3400,90 грн, розмір якої визначено виходячи з первинної процентної ставки узгодженої сторонами договору 15 квітня 2016 року (1,5% на місяць 18% річних), а тому, підстави для скасування рішення відсутні.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 колегія суддів враховує постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справа № 497/1623/17-ц провадження № 61-181 св 19, від 02 жовтня 2019 року справа № 466/7035/14-ц провадження № 61-27275 св 18, від 30 січня 2020 року справа № 487/2013/16-ц провадження № 61-1726св18, від 25 березня 2020 року справа № 182/8614/15-ц провадження № 61-9715св18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що строк позовної давності банком пропущено, оскільки останній платіж за кредитним договором здійснено нею 11 травня 2016 року, а з позовом позивач звернувся 15 липня 2019 року; при цьому суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що строк дії картки встановлений до жовтня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується з цими доводами, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклали самостійний договір, у вигляді Генеральної угоди, за умовами якого сторони визначили розмір зобов`язань боржника - 7211,50 грн, розмір оплати за користування цими коштами у вигляді процентів - 1,5 % на місяць на суму заборгованості та кінцевий строк повернення коштів - 30 квітня 2018 року.

Згідно п.2.1 Генеральної угоди, погашення заборгованості повинно проводитися боржником щомісячними платежами в розмірі 378,04 грн в період з 15 квітня 2016 року до 30 квітня 2018 року. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 квітня 2018 року.

Отже сторони встановили строк дії договору строк кредитування, по погашенню заборгованості за Генеральною угодою.

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчисляється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Зважаючи на те, що повне виконання зобов`язання за Генеральною угодою від 15 квітня 2016 року обумовлено сторонами у письмовому вигляді до 30 квітня 2018 року шляхом щомісячних платежів, а з позовом банк звернувся до суду у липні 2019 року, колегія суддів вважає, що строки позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропущено.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 і це є підставою для скасування ухваленого рішення колегія суддів вважає неспроможними, оскільки предметом перегляду справи Верховним Судом було судове рішення щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що не відповідає позовним вимогам АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що переглядаються апеляційним судом у даній справі.

Отже, доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог процесуального закону виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 29 травня 2020 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

О.М.Пономарьова

С.А.Попова