Справа № 352/1155/18
Провадження № 2/352/403/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Гундич Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Первісний позивач ПАТ «Укрсоцбанк» 19.06.2018 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 82129,57 грн. Після уточнення позовних вимог 13.09.2018 р. просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку 3110,35 доларів США заборгованості за кредитним договором, з якої заборгованість по кредиту - 1072,66 доларів США, заборгованість по відсотках - 1378,87 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 297,04 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 7843,42 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 361,78 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 9552,89 грн., та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Ухвалою суду від 16.01.2020 р. скасовано заочне рішення від 04.02.2019 р. у даній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.02.2020 р. до участі в даній справі залучено правонаступника первісного позивача, яким є АТ «Альфа-Банк», закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 05.06.2008 р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк»,та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 350-22/341, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування позичальника грошові кошти в сумі 2000 доларів США зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном повернення 04.06.2009 р. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 05.06.2008 р. між банком, позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 укладено договір поруки № 113-341, згідно якого поручитель взяла на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 29.03.2018 р. заборгованість за цим договором становить 3110,35 доларів США, з якої заборгованість по кредиту - 1072,66 доларів США, заборгованість по відсотках - 1378,87 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 297,04 доларів США, що еквівалентно 7843,42 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 361,78 доларів США, що еквівалентно 9552,89 грн. Просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку вказану суму заборгованості та судові витрати.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві позов підтримав, просив його задоволити та справу розглянути у його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, у поданому письмовому поясненні позов не визнала, пояснила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином, із закінченням 04.06.2009 р. строку виконання зобов`язання за кредитним договором у позивача відсутні підстави для нарахування та стягнення відсотків (процентів) від суми кредиту. Крім того, відсутні і підстави нарахування пені, оскільки стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, банк пропустив позовну давність до основної вимоги, так і до додаткової вимоги про стягнення відсотків, оскільки строк виконання основного зобов`язання закінчився 04.06.2009 р., то строк позовної давності, протягом якої позивач мав право звернутися до суду, закінчився 04.06.2012 р. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності, відмовити у позові та розглянути справу в її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, у поданому письмовому поясненні позов не визнала, пояснила, що поручитель хоча і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору не пред`явить позову до поручителя. Строк виконання основного зобов`язання закінчився 04.06.2009 р., а банк звернувся з позовом до неї як поручителя лише 19.06.2018 р. Таким чином, банк пропустив всі можливі строки для стягнення заборгованості з поручителя як солідарного боржника. Крім того, банк пропустив загальну позовну давність. Просила у позові відмовити. У поданій суду заяві від 18.05.2020 р. просила розглянути справу в її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що 05.06.2008 р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого був ПАТ «Укрсоцбанк» та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»,та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 350-22/341 на суму 2000 доларів США зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 04.06.2009 р. (а.с.9-10).

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 05.06.2008 р. між позивачем, позичальником ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяла на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1 (а.с.14).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором позивач заявив до стягнення заборгованість станом на 29.03.2018 р. у розмірі 2451,53 доларів США, з якої заборгованість по кредиту - 1072,66 доларів США, що еквівалентно 28323,85 грн., заборгованість по відсотках - 1378,87 доларів США, що еквівалентно 36409,41 грн., 7843,42 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту і 9552,89 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.6-8).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд вважає за необхідне розмежувати заявлену позивачем вимогу про стягнення 1378,87 доларів США заборгованості по відсотках, визначивши розмір відсотків, що нараховані на строкову та прострочену заборгованість за кредитом станом на 04.06.2009 р. - закінчення визначеного договором строку кредитування.

Виходячи з наданого позивачем розрахунку відсотків (а.с.6), суд визначає розмір відсотків на строкову заборгованість 163,00 доларів США за період з 21.05.2009 р. до 04.06.2009 р. наступним чином: 163 х 14% = 22,82 : 365 = 0,063 х 15 дн. = 0,95 доларів США; загальна сума нарахованих на строкову заборгованість відсотків становить 165,28 доларів США.

Виходячи з наданого позивачем розрахунку відсотків (а.с.6), суд визначає розмір відсотків на прострочену заборгованість 1072,66 доларів США за період з 21.05.2009 р. до 04.06.2009 р. наступним чином: 1072,66 х 14% = 150,17 : 365 = 0,41 х 15 дн. = 6,15 доларів США; загальна сума нарахованих на прострочену заборгованість відсотків становить 34,06 доларів США.

Тобто, заборгованість по відсотках станом на 04.06.2009 р. складає 199,34 (165,28 + 34,06) доларів США. Решту заборгованості за відсотками у розмірі 1179,53 доларів США нарахована банком після спливу визначеного договором строку кредитування.

Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц.

Оскільки судом встановлено, що після спливу визначеного договором строку кредитування правопозивача на нарахування процентів за кредитним договором припинилося, вимога позивача про стягнення з позичальника заборгованості за відсотками за межами визначеного договором строку кредитування у розмірі 1179,53 доларів США є необґрунтованою, тому до задоволення не підлягає.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення з позичальника 9552,89 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, нарахованої на проценти за один рік до його звернення до суду, у задоволенні якої слід відмовити.

Аналогічна правова позиція міститься у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц.

Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення у належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

У відповідності з вимогами ч. 1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Судом встановлено, що строк виконання (повернення кредитних коштів) за кредитним договором № 350-22/341 від 05.06.2008 р. закінчився 04.06.2009 р., тому перебіг загальної позовної давності для позивача почався з наступного дня після вказаної дати, тобто з 05.06.2009 р. та закінчився відповідно 05.06.2012 р., а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 19.06.2018 р.

З урахуванням пропущення позивачем загальної позовної давності та за наявності заяви відповідачки ОСОБА_1 про застосування такої давності у спорі, з огляду на те, що позивач не обґрунтував поважності причин пропущення позовної давності, - суд відмовляє у позові до позичальника ОСОБА_1 у частині обґрунтованих вимог про стягнення 1072,66 доларів США заборгованості по кредиту, 199,34 доларів США заборгованості по відсотках за спливом позовної давності.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічна правова позиція міститься у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12-ц.

З урахуванням спливу позовної давності до основної вимоги суд зазначає, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення з позичальника 7843,42 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у позові до позичальника ОСОБА_1 за спливом позовної давності та за необґрунтованістю.

Щодо вимог позивача до поручителя - відповідачки ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (у редакції ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 03.07.2018 р.) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов'язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов'язання не пред'явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред'явить позову до поручителя. Для зобов'язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов'язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов'язання.

Згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування" від 03.07.2018 р. цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Пункт 5.2 договору поруки (а.с.14, також зв. ст.) передбачає, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Однак така вказівка договору не може вважатися строком дії поруки, відповідно, строк дії поруки не встановлений.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 604/156/14-ц.

У кредитному договорі у рамках даної цивільної справи строк виконання основного зобов`язання чітко визначений, зокрема вказано, що термін повернення заборгованості 04.06.2009 р. Судом встановлено, що ні протягом шести місяців, ні протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов'язання кредитор не пред`явив позову до поручителя, тому порука припинилася.

З урахуванням викладеного суд відмовляє у позові до поручителя ОСОБА_2 за безпідставністю вимог.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 251-255, 256, 257, 261, 266, 267, 553, 554, 559, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Відмовити у позові АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», м. Київ, вул. Велика Васильківська,100, .

Відповідачі: ОСОБА_1 , с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 28.05.2020 р.

Суддя М.М.Хоминець