ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

29 травня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 127/11508/19
Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/634/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БечкаЄ.М.,

суддів Євстафіїва О.К., Іванової Г.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Кредитної спілки «Істок» на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором,

дата та місце складання повного тексту рішення 31 січня 2020 року м.Бахмач,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року КС «Істок» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит від 12 лютого 2018 року №ДКВ-2592, яка за період з 26 липня 2018 року по 31 березня 2019 року включно становить 148939 грн 10 коп., з них: заборгованість за основною сумою кредиту 22777 грн 42 коп., заборгованість за платою 56950 грн 68 коп., заборгованість по відсотках 0 грн 56 коп., інфляційні нарахування 5820 грн 19 коп., 100% річних, згідно ст.625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору 54390 грн 24 коп., штраф 9000 грн а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 лютого 2018 року між сторонами було укладено договір про споживчий кредит №ДКВ-2592, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 50000 грн і зобов`язався повернути кошти в повному обсязі та у терміни, встановлені договором. Строк дії договору становить 18 календарних місяців, до 12 серпня 2019 року, зі сплатою 0,001% річних та 54 грн 79 коп. щоденної плати за надання кредиту. Позичальник зобов`язувався щомісячно сплачувати платежі, вказані в Графіку повернення кредиту, проте несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредитному договору, систематично порушуючи умови кредитного договору, тому за умовами п.6.2.2 кредитного договору, кредитодавець має право вимагати дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язань, а також відшкодування збитків.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року позов КС «ІСТОК» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 22777 грн 42 коп. заборгованості за договором про споживчий кредит №ДКВ 2592 від 12 лютого 2018 року, яка утворилася станом на 31 березня 2019 року, а також, пропорційно, судові витрати.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є військовослужбовцем, з 19 квітня 2017 року проходить військову службу в Збройних Силах України та, в період з 23 липня 2018 року по 14 березня 2019 року, брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, тому, відповідно до п.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та на підставі роз`яснення Національного банку України звільнений від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізованому позичальнику. Тому вимоги позивача в частині стягнення плати, відсотків, штрафів, інфляційних нарахувань за користування кредитом в розмірі 126161 грн 68 коп. задоволенню не підлягають. Також суд послався на Рішення Конституційного Суду №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа № 1-26/2011) положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення вимог чинного законодавства, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та винести в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КС «ІСТОК» до ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд припустився помилки та застосував закон, який не підлягав застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами. Зокрема, судом до даних правовідносин застосовано Закон України «Про соціальний і правий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємства, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Водночас плата, інфляційні втрати та спеціальна відповідальність, передбачена приписами ст.625 ЦК України та не зазначені у даному законі.

Особа, яка подає апеляційну скаргу посилається на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та зазначає, що кредитна спілка виступає фінансовою організацією, що надає фінансові послуги, при цьому фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третьої особи за власний рахунок або за рахунок цієї особи з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 12 лютого 2018 року звернувся до КС «Істок» з заявою про прийняття його до членів кредитної спілки (а.с.8), сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок (а.с.11) та протоколом засідання правління кредитної спілки від 08 квітня 2019 року ОСОБА_1 прийнято до членів КС «Істок» (а.с.9).

В той же день відповідач подав Заявку на отримання кредиту члена КС «Істок» в сумі 50000 грн строком на 18 місяців та між сторонами підписано Договір про споживчий кредит №ДКВ-2592 від 12 лютого 2018 року (а.с.14-15).

За умовами Договору про споживчий кредит позивач надав відповідачеві кредит в сумі 50000 грн на строк до 12 серпня 2019 року. ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно здійснювати повернення суми кредиту, сплачувати комісію за обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом.

Пунктом 2.5 договору передбачено плату за надання кредиту в сумі 54 грн 79 коп. щоденно.

Нарахування відсотків за договором передбачено в п.3.2, яким передбачено, проценти за користування кредитом в розмірі 0,001% річних.

Загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладення договору 79895 грн 91 коп. Сторони погодили, що до загальних витрат не включаються платежі, що підлягають сплаті позичальником у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором (п.3.7).

Згідно п.4.1 позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини кредиту та процентів за використання кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному в додатку до договору, який є його невід`ємною частиною.

Дійсно, п.6.2.2 даного договору передбачено, що у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів біль як на один календарний місяць, кредитор з урахуванням вимог, передбачених ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», набуває право вимагати від позичальника дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотки згідно умов договору до дня повного виконання зобов`язання. У разі дострокового стягнення заборгованості за п.6.2.2 умовами договору передбачено, сплату позичальником штрафу у розмірі 1000 грн за порушення сплати кожного платежу, згідно графіку платежів (п.4.7.2); повернення суми кредиту, плати та процентів з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором згідно ст.625 ЦК України (п.4.7.3).

Додатковим договором №1 до Договору про споживчий кредит №ДКВ-2592 від 12 лютого 2018 року викладено п.2.5 договору у наступній редакції: Плата за надання кредиту становить 219 грн 17 коп. щоденно (а.с.16).

З копій видаткових касових ордерів від 12 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 40000 грн (а.с.27) та 10000 грн (а.с.28).

Позивачем 25 лютого 2019 року було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення про заборгованість, яке повернулось на адресу спілки не врученим за закінченням встановленого строку зберігання (а.с.29).

КС «Істок» надано розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит №ДКВ-2592 від 12 лютого 2018 року (а.с.30), бухгалтерську довідку розрахунку боргу по вказаному договору (а.с.31) та розрахунок інфляційних нарахувань (а.с.32).

Також матеріали справи містять статут КС «Істок» затверджений рішенням загальних зборів спілки від 20 червня 2011 року (а.с.17-23).

Відповідачем суду надано копію Довідки виданої солдату ОСОБА_1 про те, що він дійсно в період з 23 липня 2018 року по 14 березня 2019 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів (а.с.79); копію обліково-послужної картки (а.с.81).

Інших доказів, які б містили відомості щодо предмету доказування суду першої надано не було.

Враховуючи, що КС «Істок» оскаржує судове рішення лише в частині відмовлених позовних вимог та урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №186/1743/15-ц, де визначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 22777 грн 42 коп.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за платою, відсотках, інфляційних нарахуваннях, 100% річних та штрафу з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Також, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вбачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та з 19 квітня 2017 року по теперішній час проходить військову службу в Збройних Силах України.

В період з 23 липня 2018 року по 14 березня 2019 року ОСОБА_1 безпосередню участь у проведенні антитерористичних операцій на підставі відповідних наказів (а.с.79).

Згідно ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і триває до теперішнього часу.

Крім того, Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Оскільки відповідачем надано суду документи, що підтверджують його статус військовослужбовця, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Доводи апеляційної скарги, що суд припустився помилки та застосував Закон України «Про соціальний і правий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який не підлягав застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, зокрема щодо плати, інфляційних втрат та спеціальної відповідальності, які передбачена приписами ст.625 ЦК України та не зазначені у даному законі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені внаслідок неправильного тлумачення заявником норм матеріального права та не узгоджуються з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також не заслуговують на увагу посилання на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що кредитна спілка виступає фінансовою організацією, що надає фінансові послуги, при цьому фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третьої особи за власний рахунок або за рахунок цієї особи з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, адже позивач трактує норми даного закону вибірково.

Так, згідно п.3 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Тобто, позивачем надано фінансовий кредит, а не особисті кошти члену кредитної спілки, тому пільги військовослужбовців поширюються на всі зобов`язання перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, відповідно, кредитні спілки не є виключенням.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні заборгованості за платою, відсотках, інфляційних нарахуваннях, 100% річних та штрафу.

Аргументи апеляційної скарги на законність та обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині не впливають, правильності висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих стороною позивача при розгляді справи.

Згідно ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку в цій частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Крім того, враховуючи, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 квітня 2020 року було зупинено дію рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року, слід також поновити дію рішення суду першої інстанції у справі №127/11508/19.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Істок» залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2020 року у справі №127/11508/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: