Постанова

Іменем України

27 травня 2020 року

м. Київ

справа № 237/1478/18

провадження № 61-45550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в Мар`їнському районі Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 липня 2018 року у складі судді Сметаняка О. Я. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Пономарьової О. М., Кочегарової Л. М., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні чоловіка, громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02 травня 2011 року до дати смерті чоловіка тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява мотивована тим, що 28 січня 1977 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , з яким постійно проживала разом. З 26 червня 1973 року по 16 березня 2015 року її чоловік працював на вугледобувних підприємствах з повним робочим днем, отримував високу заробітну плату, в 2003 році вийшов на пільгову пенсію за Списком № 1. ОСОБА_2 використовував автомобілі, належні подружжю на праві власності, для додаткового підробітку та займався ремонтом автомобілів. ОСОБА_1 все сумісне життя здебільшого займалась роботою по дому та вихованням дітей, з 02 травня 2011 року почала отримувати пенсію за віком, проте заробітна плата її чоловіка, його підробіток ремонтом автомобілів та перевезенням пасажирів власним автомобілем, його пільгова пенсія були її постійним та основним джерелом засобів для існування.

На дату смерті чоловіка розмір його пенсії складав 3 900,00 грн, а розмір її пенсії - 2 625,96 грн. 23 лютого 2018 року заявник звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Мар`їнському районі Донецької області(далі - УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області) з заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, проте рішенням за № 1543 УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області їй відмовлено у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує її перебування на утриманні чоловіка.

ОСОБА_1 зазначала, що від встановлення факту її перебування на утриманні померлого чоловіка залежить виникнення в неї права на перехід з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника.

В судовому засіданні від 15 червня 2018 року протокольною ухвалою суду замінено УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області на правонаступника - Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України (далі -Великоновосілківське ОУПФУ).

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа -Великоновосілківське ОУПФУ, про встановлення факту перебування особи на утриманні відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявником не доведено належними та допустимими доказами той факт, що починаючи з дня призначення ОСОБА_1 пенсії за віком та до дня смерті чоловіка ОСОБА_2 вона була на повному його утриманні і одержувала від померлого годувальника допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, і що у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 позбавлена джерела засобів до існування.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди допустили неправильне тлумачення норми статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що для встановлення факту перебування особи на утриманні необхідна наявність одночасно двох ознак, визначених частиною третьою вказаної статті, тоді як кожна окремо може свідчити про перебування особи на утриманні померлого.

Крім того, заявник вважає, що суди помилково застосували у справі статтю 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка не підлягає застосуванню до правовідносин з призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Також касаційна скарга містить посилання на неналежну оцінку судом доказів, наявних у матеріалах справи, які у своїй сукупності свідчать про факт перебування її на утриманні у померлого чоловіка.

ОСОБА_1 вважає, що суди порушили також норми процесуального права, оскільки між сторонами наявний спір про право, тому відповідно до вимог частини шостої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) її заява мала б бути залишена без розгляду.

Відзиву на касаційну скаргу від заінтересованої особи до Верховного Суду не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року, витребувано матеріали справи № 237/1478/18 із суду першої інстанції, надано учасникам справи строк для подання відзиву.

13 грудня 2018 року матеріали справи № 237/1478/18 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1024/0/226-20 на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року матеріали справи № 237/1478/18 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460?ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції станом на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що 28 січня 1977 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Відповідно до довідок від 24 червня 2016 року про взяття на облік особи, яка переміщується з району проведення антитерористичної операції заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у м. Донецьку, переміщені до: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей, що містяться у трудовій книжці ОСОБА_2 , пенсійному посвідченні від 06 лютого 2008 року виданого Пенсійним Фондом України, довідці Управління пенсійного фонду України в Мар`їнському районі Донецької області від 23 лютого 2018 року за № 920 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трудову діяльність розпочав на Шахтоуправлінні № 19 «Донецьквугілля» 26 червня 1973 року, 16 березня 2015 року звільнений за власним бажанням, отримував пенсію за віком, за Списком № 1 при повному пільговому стажі, розмір пенсії за вересень 2016 року складав 3 490,00 грн.

На момент виходу ОСОБА_2 на пенсію вік ОСОБА_1 складав 47 років.

Відповідно до трудової книжки заявник трудову діяльність розпочала 11 листопада 1979 року, 30 травня 2014 року звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком. Управлінням пенсійного фонду в Кіровському районі міста Донецька ОСОБА_1 02 травня 2011 року призначена пенсія за віком. Розмір пенсії за вересень 2016 року складав 2 625,96 грн.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 63 роки.

На момент смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 заявниці ОСОБА_1 виповнилося 60 років. Інвалідності за життя їй не встановлено.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 березня 2017 року ОСОБА_1 отримала у спадок 1/2 частини майна померлого ОСОБА_2 , від якої відмовився батько померлого - ОСОБА_3 , а саме: автомобілю ВАЗ 2109 ЗНГ, 1987 року випуску; автомобілю марки ВАЗ НОМЕР_1 , 2008 року випуску; причепу бортового марки ГБК, 2005 року випуску.

Розмір пенсії ОСОБА_1 з січня 2015 року по вересень 2017 року складав 2 625,00 грн, з жовтня 2017 року - 3 362,76 грн, у квітні 2018 року - на день звернення до суду розмір пенсії заявниці складав 3 442,00 грн.

Розмір пенсії померлого ОСОБА_2 за період з січня 2014 року по лютий 2015 року складав - 3 357,01 грн, за березень 2015 року розмір пенсії ОСОБА_2 складав 3 382,08 грн, з квітня 2015 року по вересень 2015 року - 3 408,81 грн, з вересня 2015 року по квітень 2016 року - 3 443,81 грн, з травня 2016 року по вересень 2016 року - 3 490,00 грн.

Рішенням УПФУ в Мар`їнському районі Донецької області від 16 березня 2018 року № 1543 ОСОБА_1 відмовлено в переході з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, з посиланням на положення статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» та порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсій, у зв`язку з відсутністю довідки про перебування на повному утриманні померлого або одержання допомоги від померлого, що є постійним і основним джерелом засобів для існування. Зазначене рішення заявницею не оскаржувалось.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно з положенням частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону.

Дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування на утриманні чоловіка ОСОБА_2 .

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, на підставі співвідношення розміру пенсій заявниці та її померлого чоловіка ОСОБА_2 , суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 не можна вважати такою, що потребувала матеріальної допомоги в розумінні положень Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами неправильно тлумачено норми статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та помилково застосовано, з-поміж інших, норми статті 75 СК України, оскільки вказані обставини не вплинули на правильність вирішення спору, тому це не є підставою для скасування правильних по суті та законних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що доходи чоловіка в сукупності (пенсія, заробітна плата, заробіток від ремонту авто та послуг з перевезення пасажирів) значно перевищують доходи ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки заявницею не надано беззаперечних доказів на їх підтвердження.

Безпідставними є також посилання заявника в касаційній скарзі на те, що в даному випадку існує спір про право ОСОБА_1 на призначення пенсії, який, відповідно до приписів частини шостої статті 294 ЦПК України, належить вирішувати у порядку позовного провадження з огляду на таке.

Вирішуючи питання про наявність спору про право суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору про право.

Системно проаналізувавши письмові пояснення УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області можливо дійти висновку, що право ОСОБА_1 на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за умови надання відповідних документів УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області не заперечувало.

Разом із тим, сама по собі відмова УПФ України в Мар`їнському районі Донецької області не свідчить на існування спору про право.

Верховним Судом враховано, що доводи заявника у цілому та, зокрема, щодо неналежного встановлення обставин справи відповідно до пояснень свідків, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак В. В. Яремко