22-ц/804/1556/20
223/137/18

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2020 року м. Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
секретар Сікора М.М.,
учасники справи:
представник позивача адвокат Ігнатов Сергій Єгорович,
відповідач ОСОБА_2 ,
представник відповідача адвокат Богатченко Валентина Миколаївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Богатченко Валентини Миколаївни на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 05 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Яненко Г.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на частину квартирі у спільній сумісній власності, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру,
В С Т А Н О В И Л А:
22.02.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної власності подружжя. Посилався на те, що квартира була придбана на ім`я відповідача, але в період шлюбу і спільного проживання сторін, за спільні кошти та в інтересах сім`ї. Він має намір користуватися квартирою, зареєструвати своє місце проживання в ній та місце проживання неповнолітнього сина, але не має можливості у зв`язку із перешкодами з боку відповідача.
Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, усунути перешкоди у користуванні йому цією квартирою, шляхом вселення його та його неповнолітнього сина у вказану квартиру та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечила та звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на квартиру, оскільки вважає, що майно було придбане за її власні кошти. Вказувала в позові, що вона, хоча й в період шлюбу, але особисто у вересні 2001 року уклала договір позики із ОСОБА_3 на суму 800 доларів США з метою придбання квартири, при цьому позивач згоди на укладення такого договору не давав. У жовтні цього ж року ОСОБА_2 купила квартиру за 800 доларів США. 9 липня 2004 року вона продала квартиру, а 20 липня 2004 року вже купила спірну квартиру. Позивач не надав доказів того, що вказана нерухомість придбана за його участю. Тому вважає спірну квартиру майном, яке не являється спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; вирішено усунути перешкоди у користуванні цією власністю шляхом вселення ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 до зазначеної квартири.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Богатченко В.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в первісному позові і задовольнити вимоги відповідача за зустрічним позовом. Доводи апеляційної скарги аналогічні змісту позовної заяви. На думку заявника, суд не дав належної оцінки викладеним в зустрічному позові обставинам, не з`ясував, з яких джерел було придбано спірне майно, передчасно встановив статус спільної сумісної власності щодо спірної квартири. Само по собі придбання квартири в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення її до спільного майна. Відповідач належно довела, що майно придбане за її власні кошти. Суд невірно застосував норми матеріального права.

Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення є законним, підстав для його скасування або зміни не наведено. Судом вірно і повно встановлені обставини справи. В заперечення вказував, що про існування договору позики відповідача з третьою особою від 2001 року йому нічого не відомо, вважає, що посилання відповідача на такі обставини є способом захисту власних інтересів. І укладення ніби то договору позики без згоди позивача і придбання квартири, яка потім була продана, також без його письмової згоди, не може бути підставою для відмови в його позовних вимогах.

Позивач та його представник, повідомлені про розгляд справи, до апеляційного суду не явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином поштою, та через представника телефонограмою (а.с.81), до суду не явилася. Представник відповідача надала суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира об`єктивно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана в період шлюбу. Укладення ОСОБА_2 в період шлюбу договору позики для придбання житла за відсутності письмової згоди її чоловіка ОСОБА_1 не спростовує того, що отримані в позику гроші використані в інтересах сім`ї, та не виключає участі останнього у погашенні цього боргу. Також обставин, які виключають участь позивача ОСОБА_1 в матеріальному забезпеченні сім`ї, відповідачем не наведено. Тому, з урахуванням обставин справи, наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову і, відповідно, відмовив у зустрічних позовних вимогах.

З висновком суду колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2001 року. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

На час розгляду справи в суді сторони проживали окремо, на утриманні ОСОБА_1 повному його забезпеченні і вихованні перебуває син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відомості про розірвання шлюбу в матеріалах справи відсутні.

10.09.2001 року - в період шлюбу - ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_3 гроші, про що свідчить її власна розписка, видана ОСОБА_3 10.09.2001 року. Як вбачається з тексту розписки, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали договір позики, за яким ОСОБА_3 передала 800 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути їх за першою вимогою позикодавцю. (а.с. 62).

Відомостей про надання згоди ОСОБА_1 на укладання ОСОБА_2 договору позики вказана розписка не містить. В розписці також зазначено, що гроші надаються на придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 . Разом з тим будь-яких доказів укладення такого договору з боку ОСОБА_3 відповідачем не надано, а у розписці є тільки підпис ОСОБА_2 . Судом такі обставини не перевірялися у зв`язку із відсутністю процесуальних підстав відповідних клопотань відповідачем не заявлено. Обставин щодо повернення боргу відповідачем також не наведено.

Згідно з ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержано за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям за договором позики, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Приймаючи до уваги позицію відповідача, суд зазначив, що 17.10.2001 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу цієї квартири та сплатила за неї, згідно із п.3 договору 4 400,00 грн., що при курсі долара на 17.10.2001 року складало суму 42428 доларів США, і що практично дорівнює сумі позики 800,00 доларів США (а.с. 63).

09.07.2004 року ОСОБА_2 продала квартиру квартири АДРЕСА_3 за 15183 грн.

20.07.2004 року відповідач придбала квартиру АДРЕСА_1 за 19 000 грн. (а.с. 64, 65 та 7)

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі 20.07.2004 року за № 129, ОСОБА_1 як чоловік ОСОБА_2 надав свою згоду на придбання останньою спірної квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 8).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 на праві спільної, сумісної, приватної власності у розмірі 1/1 частки, право зареєстроване 26.08.2004 року (а.с. 9).

В період з 24.11.2008 року по 04.07.2014 року ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що відповідач не оспорює.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Особиста власність одного з подружжя це: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, суд може визнати за другим з подружжя право на частку якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то в такому разі частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Також, при поділі спільного майна подружжя враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції враховано, що згідно з судовою практикою, зокрема у справі № 6-399 цс 17 від 05 квітня 2017 р., автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті.

Так, застосовуючи це положення, судова практика виходить з того, що у випадку укладення одним із подружжя, наприклад, договору позики в інтересах сім`ї, подружжя є солідарними позичальниками за цим договором, а тому один із подружжя, який виконав зобов`язання, що виникле з договору, має право пред`явити до іншого вимогу про відшкодування частини сплачених за договором позики коштів. При цьому, майно, яке набуто подружжям за час шлюбу за кошти, одержані в борг, який не сплачений на час вирішення спору, все рівно підлягає поділу між подружжям.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, висновки суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, відповідачем нічим об`єктивно не спростовані.

Один тільки факт укладення ОСОБА_2 в період шлюбу договору позики для придбання житла за відсутності письмової згоди ОСОБА_1 не підтверджує придбання нею квартири не в інтересах сім`ї, більш того, факт продажу квартири в 2004 році і придбання за ці кошти спірної квартири, де проживав і позивач, свідчить про те, що усі угоди укладалися саме в інтересах родини.

Обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 не вкладав участі в матеріальне забезпечення сім`ї, відповідачем за зустрічним позовом не наведено також.

Отже, суд правильно вважав, що відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу зустрічного позову, і напроти, позивач цілком довів вимоги первісних позовних вимог про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно, правильно суд задовольнив вимоги про його вселення із неповнолітнім сином у житло, в якому він має власну частку.

Твердження відповідача, що ОСОБА_2 належно підтвердила факт отримання в борг грошової суми для придбання квартири, яка була її особистою приватною власності, і за рахунок продажу якої була придбана спірна квартира, нічим не підтверджені, оскільки зі змісту розписки слідує, що розписка про зобов`язання позики видана саме ОСОБА_2 , а не позикодавцем ОСОБА_3 , як вказує в апеляційній скарзі представник відповідача. Посилання відповідача, що ОСОБА_1 не давав згоди на укладення договору позики, тому немає підстав вважати цей договір таким, що укладений в інтересах сім`ї, не мають правового значення, оскільки ОСОБА_2 по суті не доведено і факт укладення такого договору. Крім того, зі свого боку відповідач також не надала і будь-яких інших допустимих належних доказів придбання спірного майна за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду, однак були предметом розгляду суду першої інстанції, досліджені і проаналізовані судом в площині відповідних правовідносин, і суд дав їм мотивовану оцінку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Богатченко Валентини Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 05 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 травня 2020 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

М.Ю. Лопатіна