ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5086/20 Справа № 203/3362/19 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказували, що 27 вересня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти, зобов`язавшись повернути їх у порядку та на умовах, визначених договором.

Зазначали, що 22 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ними укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким вони набули право вимоги до відповідача за укладеним з ним кредитним договором. ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що стало причиною їх звернення до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором №05250/0008XSGF від 27 вересня 2013 року у розмірі 80 384 грн.50 коп. та понесені витрати на сплату судового збору.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року позов ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЖЕНЕВА» заборгованість за договором про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту від 27 вересня 2013 року №05250/0008XSGF у розмірі 64 811 грн.79 коп. (основна заборгованість - 32 159 грн.92 коп.; проценти - 7 497 грн.47 коп.; 3% річних - 2 781 грн.; інфляційні втрати - 12 281 грн. 36 коп.; пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України - 10 092 грн.04 коп.), компенсацію судових витрат у сумі 1 921 грн., разом - 66 732 грн.79 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована наступним: він не знав про відступлення права вимоги за договором №05250/0008XSGF, письмових повідомлень із доказами про відступлення прав вимоги; не отримав грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 17 000 грн. Відповідно до п.1.4 договору №05250/0008XSGF, суд не надав оцінки тому яким чином сума основного боргу в 17 000 грн. перетворилася у суму основного боргу у розмірі 32 159 грн.92 коп.; не укладав жодного додаткового договору до договору №05250/0008XSGF, зокрема, щодо зміни кредитного ліміту; судом першої інстанції не враховано, що останній платіж здійснено відповідачем у січні 2014 року, відповідно у кредитора згідно з умовами договору 13 числа лютого місяця 2014 року виникло право на примусове стягнення несплаченого у лютому 2014 року ануїтетного щомісячного платежу у розмірі 1 105 грн., за 29 щомісячно невиконаними окремими самостійними зобов`язаннями відповідача позивач звернувся з позовом поза межами трирічного строку з дня виникнення права вимоги; у зв`язку з тим, що він позбавлений можливості звернутися з клопотанням про застосування строку позовної давності, звертається з такою заявою в суд апеляційної інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що 27 вересня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» (правонаступником якого є ТОВ "ФК "ЖЕНЕВА") та відповідачем укладено договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту №05250/0008XSGF, за умовами якого ПАТ «Платинум Банк» надало відповідачу кредит у розмірі 17 000 грн. зі сплатою процентів за користування коштами (29,99% на рік) строком повернення до 27 вересня 2016 року.

Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними, і у нього перед позивачем, станом на 15 серпня 2019 року, утворилася заборгованість у розмірі 64 811 грн.79 коп. відповідно до доданого позивачем розрахунку, а саме: основна заборгованість - 32 159 грн.92 коп.; проценти - 7 497 грн.47 коп.; 3% річних - 2 781 грн.; інфляційні втрати - 12 281 грн.36 коп.; пеня у розмірі облікової ставки Національного банку України - 10 092 грн.04 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, обґрунтованими є посилання позивача на норму ст.625 ЦК України, проте компенсація інфляційних втрат та три відсотки річних підлягають стягненню лише за період, що настав за кінцевим днем повернення коштів 27 вересня 2016 року.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

22 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Женева» укладено договір купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким ПАТ «Платинум Банк» передає (відступає) ТОВ «ФК «Женева» за плату права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №05250/0008XSGF від 27 вересня 2013 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 .

Оскільки на підставі даного договору відбулась заміна кредитора ПАТ «Платинум Банк» на ТОВ «ФК «Женева», тому останній вправі заявляти вимоги до відповідача про повернення кредитної заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що згідно умов укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 договору №05250/0008XSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту від 27 вересня 2013 року розмір кредитного ліміту становить 17 000 грн.

З розрахунку, наданого позивачем (а.с.17) вбачається, що заборгованість по основній сумі кредиту складає 32 159 грн.92 коп., що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Позивачем не надано будь-яких доказів збільшення сторонами договору №05250/0008XSGF кредитного ліміту, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача основної суми кредиту в розмірі 32 159 грн.92 коп. є безпідставною, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Із п.1.4 кредитного договору вбачається, що первісний кредитор ПАТ «Платинум Банк» надав відповідачу кредит у розмірі 17 000 грн., що визнається відповідачем.

Відповідач зобов`язався повністю повернути кредит до 27 вересня 2016 року, шляхом внесення щомісячної плати за ним, відповідно до графіка платежів до даного договору, який підписано позичальником в день укладення кредитного договору.

Із дослідженого судом графіка платежів (а.с.11) вбачається, що відповідач повинен був сплачувати кожен місяць 1 105 грн., останній платіж у розмірі 894 грн. відповідач зобов`язався здійснити у червні 2016 року.

Зі змісту п.4.2 кредитного договору вбачається, що погашення заборгованості за кредитом здійснюється клієнтом шляхом сплати щомісячного платежу у розмір визначеному п.1.5 цього договору в період з 01 по 08 число включно кожного календарного місяця.

З приєднаного до матеріалів справи графіку платежів (а.с.11) вбачається, що після 08 червня 2016 року платежів за даним кредитом не передбачалося.

З розрахунку, наданого позивачем (а.с.17) вбачається, що сума погашень боржником становить 0 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягав, що останній платіж ним здійснено у січні 2014 року, проте відповідних доказів суду не надав.

Будучи позбавленим можливості заявити про застосування позовної давності в суді першої інстанції, відповідачем таку заяву додано до апеляційної скарги (а.с.77-79).

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Оскільки матеріали справи містять лише конверт за адресою відповідача з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с.44), фактично розгляд справи відбувся без належного повідомлення відповідача, тому колегія суддів вважає, що додана ним до апеляційної скарги заява про застосування позовної давності підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції.

В заяві про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 посилався на те, що позивач звернувся до суду для стягнення заборгованості лише 13 вересня 2019 року, тобто поза межами трирічного строку з дня виникнення права вимоги за кожним з щомісячних платежів відповідно до графіку погашення заборгованості.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 зазначила, що відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст.1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків,що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на вищевикладене, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Позивач звернувся до суду з позовом 13 вересня 2019 року за допомогою засобів поштового зв`язку (а.с.35), тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, передбаченого графіком.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про сплив позовної давності та застосування позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за процентами в межах строку кредитування.

Вимоги позовної заяви про стягнення нарахованих відсотків згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості є безпідставними, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем в порядку ст.625 ЦК України, відсутні, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом. За встановлених у даній справі обставин не можна вважати таке прострочення триваючим.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 2 881 грн.50 коп.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖЕНЕВА» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2 881 грн. (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн.50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 травня 2020 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.