Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 462/2556/17

провадження № 61-21621св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року у складі судді Палюх Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») про зобов`язання прийняття на роботу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з направленням Львівського міського центру зайнятості № 30084005 від 03 травня 2017 року, він 10 травня 2017 року звернувся з питанням про прийняття на роботу до ЛМКП «Львівтеплоенерго», пред`явивши направлення, трудову книжку, резюме, диплом, паспорт та інші документи за вимогою відповідача.

10 травня 2017 року начальником відділу кадрів йому запропоновано приступити до роботи 15 травня 2017 року та показати свої навики і можливості, довести свою кваліфікацію інженера.

До корінця направлення ЛМЦЗ «Львівтеплоенерго» внесено запис: «рішення відстрочено до 18 травня 2017 року», при чому не вказано причин відстрочення рішення в прийомі його на роботу.

Вважає, що 15 травня 2017 року йому безпідставно та необґрунтовано відмовлено у прийнятті на роботу, чим порушено статтю 22 КЗпП України та до корінця направлення ЛМЦЗ «Львівтеплоенерго» внесено запис: «відмовлено у прийнятті на роботу», з проханням направляти інших осіб до відповідача.

Указаним рішенням порушено його право, а також заподіяно йому моральну шкоду, що полягає у фізичному болі і стражданнях, які він зазнав у зв`язку з втратою здоров`я, у душевних стражданнях, що виявились в постійному болі в серці, необхідності звернення до лікарів, нестачі коштів на лікування, хронічному нервовому стресі, внаслідок якого у нього розвинувся цукровий діабет та погіршився зір.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати дії відповідача такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, зобов`язати назвати дійсну причину відмови прийняття на роботу, зобов`язати прийняти його на роботу та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 60 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відмова ЛМЦЗ «Львівтеплоенерго» у прийнятті ОСОБА_1 на роботу відповідно до направлення Львівського міського центру зайнятості № 30084005 від 03 травня 2017 року є правомірною, порушень чинного законодавства при відмові у прийнятті на роботу позивача не було, а тому позов є безпідставними та задоволенню не підлягає. Крім того, позивачем не доведено, а судом не встановлено та не здобуто будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем у зв`язку з відмовою у прийнятті на роботу заподіяно позивачу моральну шкоду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 462/2556/17, витребувано її з Залізничного районного суду м. Львова.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено та не встановлено всіх обставин справи, не враховано, що йому безпідставно відмовлено у прийнятті на роботу, чим порушено вимоги статті 22 КЗпП України, оскільки законодавством про працю заборонено безпідставну відмову у прийнятті на роботу. Крім того, незаконними діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2020 року ЛМЦЗ «Львівтеплоенерго» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Зазначав, що коли позивач прийшов влаштовуватись на роботу в ЛМКІІ «Львівтеплоенерго» вже проходив медичне обстеження інший кандидат, якого й було прийнято на роботу на робоче місце у службу зв`язку, а ОСОБА_1 запропоновано спробувати отримати роботу інженера І категорії, оскільки ОСОБА_1 не відповідає посаді інженера І категорії по стану здоров`я, йому було відмовлено у прийнятті на роботу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що Львівський міський центр зайнятості надав ОСОБА_1 направлення на працевлаштування № 0084005 від 03 травня 2017 року на вільне робоче місце інженера в ЛМКП «Львівобленерго». Згідно з корінців даного направлення до них внесено записи: «рішення відстрочено до 18 травня 2017 року», та «відмовлено у прийнятті на роботу 15 травня 2017 року, з проханням направляти інших осіб».

У резюме, яке було надано ОСОБА_1 10 травня 2017 року при прийнятті на роботу в ЛМКП «Львівтеплоенерго» вказано, що він є інженером- конструктором, технологом, інженером-електроніком 1 категорії.

З диплому серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 навчався у політехнічному інституті ім. Ленінського комсомолу, у 1990 році закінчив радіотехнічний факультет, кафедру конструювання і виробництва радіоапаратури, йому присвоєно кваліфікацію інженер конструктор-технолог радіоапаратури.

Згідно із витягом з протоколу № 02-302 від 23 вересня 2016 року перевірки знань: «Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів», «Правил користування електроенергією» та «Правил охорони електричних мереж», «Правил безпечної роботи з інструментом та пристроями», «Правила улаштування електроустановок», «Правила експлуатації електрозахисних засобів», «Правила технічної експлуатації електроустановок споживачів», складеного державним підприємством «Західний експертно-технічний центр Держпраці», ОСОБА_1 присвоєно IV групу допуску з електробезпеки до 1000 В, дата наступної перевірки 23 вересня 2017 року.

Згідно звітності, поданої 23 березня 2017 року та характеристик вакансій та вимог до претендента (для укомплектування вакансій Державною службою зайнятості) поданих відповідачем у Львівський міський центр зайнятості, ЛМКП «Львівтеплоенерго» потребувало працівника на посаді інженера 1 категорії у службу зв`язку за спеціальністю інформаційні мережі зв`язку, радіотехніка, завданнями та обов`язками якого є робота з обладнанням телефонії, пожежно-охоронної сигналізації та інженера 1 категорії в електроцех за спеціальністю електричні системи і мережі, завданнями та обов`язками якого є ремонт, налагодження, перевірка, випробування кіл РЗА, електротехнічного обладнання до і вище 1000 В.

Відповідно до карти умов праці ЛМКП «Львівтеплоенерго» Теплоцентраль-1 вул. Козельницька, 5 м. Львів, вбачається, що умови і характер праці інженера 1 категорії (22177 КП 2149,2) електричного цеху з електротехнічною лабораторією відносяться до 3 класу 2 ступеня, відповідно до ДСНтаП ГКП наказ № 248 від 08 квітня 2014 року та дане робоче місце має 1 фактор 2 ступеня, 1 фактор 1 ступеня. За показниками робоче місце слід вважати з шкідливими умовами праці.

Згідно медичних документів, зокрема: витягу № 8762, епікризу-виписки з історії хвороби стаціонарного хворого № 1815 , вбачається, що позивач ОСОБА_1 у вересні 2004 року переніс інсульт (ГПМК), у нього гіпертонічна хвороба 3 ступеня, стабільна стенокардія, діабет 2 типу, дифузний зоб І ступеня.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 22 Кодексу законів про працю України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу, а саме: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах законодавства.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не лише працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Згідно із статтею 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам на посаду інженера 1 категорії електричного цеху електротехнічної лабораторії ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки у потенційного працівника повинна бути група допуску з електробезпеки не нижче IV до і вище 1000 В., а у позивача наявна IV групу допуску з електробезпеки лише до 1000 В., а також в пункті 12 Вимоги до кандидата було вказано - спеціальність електричні системи і мережі, а у позивача спеціальність - конструювання і виробництво радіоапаратури. Крім того, робота інженера І категорії електроцеху це робота зі шкідливими умовами праці, що підтверджується Картою умов праці ЛМКП «Львівтеплоенерго» Теплоцентраль-1 вул. Козельницька, 5 м. Львів, а у позивача є ряд захворювань.

За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у ЛМКП «Львівтеплоенерго» були відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 на посаду інженера 1 категорії електричного цеху електротехнічної лабораторії ЛМКП «Львівтеплоенерго», є правильним.

Аналіз положень статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом-моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Проте суди не встановили, що позивач довів протиправність дій ЛМКП «Львівтеплоенерго», наявність причинного зв`язку між моральною шкодою ОСОБА_1 і діями ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Отже, суд першої та апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справі, дійшли до обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок відмови у прийнятті відповідачем на роботу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська