Справа № 216/1225/17
Провадження № 2/216/262/20
РІШЕННЯ

іменем України

13 травня 2020 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Кисилевича С.Ф.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Довбні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 був власником автомобіля Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 26.05.2008 ОСОБА_3 видав на позивача довіреність на право оперативного управління вказаним автомобілем. 19.08.2010 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на право керування даним автомобілем. 17.08.2011 о 03.10 год відповідач, керуючи автомобілем марки Mercedes Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі Р-18 Житомир-Сквира-Володарка-Ставище (133 км), не дотримався як найближче правого краю проїжджої частини дороги, під час зустрічного роз`їзду не витримав безпечного інтервалу та внаслідок засліплення не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, і не змінюючи смугу руху, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки Рено, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. Пушкіна в м. Кривому Розі, під час руху не обрав безпечного бокового інтервалу руху та допустив наїзд на стоячий автомобіль марки Субару, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , чим порушив п. 1.5, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, внаслідок чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , заподіяний матеріальний збиток, який згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №Д26/03/12 станом на 21.03.2012 становив 111725,00 грн. Додатковим експертним висновком автотоварознавчого дослідження №Д33/06/16 від 30.06.2016 був уточнений матеріальний збиток до 223259,52 грн. Позивач вказаний автомобіль віддав на розбір та отримав кошти в сумі 5700,00 грн, а тому матеріальний збиток зменшився та складає 217559,52 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 217559,52 грн, а також понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову та пояснив, що ОСОБА_3 було надано на його ім`я генеральну довіреність з правом розпорядження автомобілем Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Право власності позивач на себе не переоформив. Кошти за транспортний засіб він не сплатив та пообіцяв ОСОБА_3 заплатити за автомобіль коли заробить кошти. Оскільки позивач був наділений правом передоручення, він надав довіреність на свого кума ОСОБА_4 з правом керування вказаним автомобілем. Після дорожньо-транспортної пригоди до позивача приїхав ОСОБА_3 та повідомив, що кошти за транспортний засіб необхідно сплатити. У зв`язку з чим, ним було сплачено ОСОБА_3 кошти за автомобіль 111725,00 грн. На питання головуючого судді позивач відповів, що він не наймав відповідача на роботу, а лише надав йому автомобіль у користування.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію ОСОБА_1 та просив задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та пояснив, що не вважає себе винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 17.08.2011, оскільки не порушував Правил дорожнього руху. За вказаних обставин, а саме: в темну пору доби, при підвищеній вологості, з увімкненими фарами, він рухався по дорозі через поле, проїжджаючи « ІНФОРМАЦІЯ_1 », направляючись до Кривого Рогу. На зустрічну смугу він не виїжджав. Разом з цим, відбулося зіткнення з вантажівкою «Рено», удар прийшовся на сторону водія, внаслідок чого йому було завдано тяжкі тілесні ушкодження. Близько місяця він знаходився на лікуванні та в подальшому йому було встановлено групу інвалідності. Судово-медична експертиза йому не призначалась. Постановою інспектора ВДАІ було відмовлено у порушенні кримінальної справи за даним фактом. Вказану постанову було скасовано судом, проте в подальшому кримінальну справу порушено не було. Пояснення з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди в нього не відбиралися. Внаслідок ДТП він втратив свідомість, а тому пошкодження транспортних засобів він не бачив. На питання головуючого судді Білобородов О.М. відповів, що офіційно у позивача не працював, хоча фактично здійснював перевезення та продаж овочів з міста Рівне до міста Кривого Рогу. Разом з цим, ні маршрутний лист, ні накладні, ні договір про матеріальну відповідальність сторонами не складався. Страховий поліс на автомобіль був у наявності. Власником автомобіля у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу вказано ОСОБА_3 , якого відповідач ніколи не бачив.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_3 є власником автомобіля Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому, саме він мав звертатися до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 є неналежним позивачем. Крім того, постанова Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2012 має істотні протиріччя, зокрема: не зрозуміло місце дорожньо-транспортної пригоди чи то є АДРЕСА_1 , чи то є вул. Пушкіна АДРЕСА_2 . Кривого Рогу. Вказана постанова ОСОБА_2 не оскаржувалась, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідач зазнав тяжких тілесних ушкоджень та тривалий час проходив лікування. Крім того, представник відповідача надав суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки подія, яка стала підставою для звернення до суду відбулася 17.08.2011, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 17.03.2017.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником автомобіля марки Mercedes Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с. 5).

26 травня 2008 року ОСОБА_5 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність на право керування та продажу вищевказаного автомобіля, із правом передоручення, що підтверджується довіреністю від 26.05.2008 (а.с. 6). Строк дії довіреності п`ять років та дійсна до 26.05.2013.

Довіреністю від 19 серпня 2010 року (а.с. 7) ОСОБА_1 уповноважив відповідача в порядку передоручення керувати вищевказаним автомобілем. Строк дії довіреності до 26.05.2013.

Зі змісту постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2012 (а.с. 9) вбачається, що ОСОБА_2 , 17 серпня 2011 року о 03 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки Mercedes Benz, д/н НОМЕР_1 , на а/ш Р-18 Житомир-Сквира-Володарка-Ставище (133 км), не дотримався як найближче правого краю проїжджої частини дороги. Під час зустрічного роз`їзду не витримав безпечного інтервалу, під час засліплення не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, і не змінюючи смугу руху, виїхав на зустрічну смугу та допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки Рено д/н НОМЕР_2 , по вул. Пушкіна в м. Кривому Розі, під час руху не вибрав безпечного бокового інтервалу руху та допустив наїзд на стоячий автомобіль марки Субару н/з НОМЕР_3 , чим порушив п. 1.5, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, внаслідок чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2012 у справі № 3-2571/11 (а.с. 9) за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку зі спливом строку притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 вказану постанову не оскаржив, кримінальне провадження за його заявою, як потерпілого внаслідок ДТП, порушено не було, а тому постанова набрала законної сили 28.01.2012.

Водночас, судом було досліджено матеріали цивільної справи №216/6185/14-ц, в якій міститься постанова Володарського районного суду Київської області від 28.05.2012 (том 1, а.с. 77-78), якою задоволено скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.11.2011; скасовано постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.11.2011, винесену інспектором дізнання ВДАІ з обслуговування Володарського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області старшим лейтенантом поліції Сандуленком А.М.; матеріали повернуто до Володарського РВ ГУМВС України у Київській області для проведення додаткової перевірки.

Зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що суд, ознайомившись з відмовним матеріалом №582 за фактом ДТП, яка мала місце на а/д Житомир-Попільня-Сквира-Володарка-Ставище 133 км, установив, що під час проведення огляду місця ДТП не було встановлено точного місця зіткнення транспортних засобів, на схемі до протоколу огляду ДТП не встановлено чи були наявні на цьому місці відділені від транспортного засобу частини, деталі чи інші сліди, які б вказували на зіткнення автомашин саме в цьому місці. Разом з цим, суд урахував, що відповідно до протоколу огляду місця події ДТП мала місце на відставні 300 м від газозаправки на 133 км автодороги Р-18 Житомир-Сквира-Володарка-Ставище, проте точне місцезнаходження зазначеної газозаправки не вказано. Так, суд дійшов висновку, що інспектором дізнання ВДАІ не виконано ряд процесуальних дій: не відібрано пояснення у ОСОБА_2 та не проведено за його участю огляду місця події; із поясненням, що міститься матеріалах перевірки за фактом ДТП на автодорозі автодороги Р-18 Житомир-Сквира-Володарка-Ставище Білобородов ОСОБА_7 не ознайомлений та його не підписував, доказом чого є та обставина, що в день, яким датується пояснення ОСОБА_2 , останній знаходився в реанімаційному відділенні Володарської ЦРЛ без свідомості; акт судово-медичного дослідження від 19.08.2011 №1541, на який посилається інспектор дізнання ВДАІ з обслуговування Володарського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області, у постанові про відмову в порушенні кримінальної справи взагалі відсутній в матеріалах справи; акт від 22.087.2011 № 80, який міститься в матеріалах справи, складений з порушенням вимог п.4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 №6 «Судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих», проте відповідно до оскаржуваної постанови ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, встановлено за даними медичної документації. Крім того, суд дійшов висновку, що місце зіткнення автомобілів установлено лише зі слів іншого учасника ДТП, не встановлені свідки-очевидці події, тобто відсутні прямі докази його вини, тому орган дізнання для об`єктивного розгляду матеріалів ДТП повинен залучити до участі у справі особу, яка має необхідні спеціальні знання; усупереч вимог ст. 130 КПК України інспектор дізнання ВДАІ з обслуговування Володарського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області не надав належної правової оцінки діям іншого учасника дорожнього руху ОСОБА_8 ; залишився поза увагою інспектора факт проведення медичного освідування на стан вживання алкоголю водієм ОСОБА_2 ; не було відібрано пояснень у понятих, які брали участь в огляді місця події.

У силу положень ч. 7 ст. 82 ЦПК правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

А тому, враховуючи наявність постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.01.2012 у справі № 3-2571/11 та постанови Володарського районного суду Київської області від 28.05.2012, які містять суперечливі одна одній обставини, зокрема щодо наявності прямих доказів вини ОСОБА_2 , вважати доведеною його винність у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, суд не може.

Власником автомобіля марки Mercedes Benz, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , як вже зазначалося, є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрації транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с. 5).

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №Д26/03/12 від 21.03.2012 (а.с. 10-11), сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 111726,12 грн.

22 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 500 грн, судовий збір у розмірі 12,18 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шкоду в порядку зворотної вимоги (регресу) у розмірі 111726,00 грн, судовий збір у розмірі 1122,26 грн, компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 500 грн (справа №216/6185/14-ц, том 1, а.с. 194-197).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 09.07.2015 року залишено без змін (том 1, а.с. 231-232).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (справа №216/6185/14-ц, том 2, а.с. 32-35).

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки - залишено без розгляду відповідно до пункту 3 частини 1 статті 207 ЦПК України (справа №216/6185/14-ц, том 2, а.с. 152). Ухвала набрала законної сили 07.03.2017.

Таким чином, судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не оскаржили вищевказану ухвалу суду, що свідчить про їх волевиявлення не підтримувати заявлені вимоги.

17 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся особисто з вимогами до ОСОБА_2 , змінивши позовні вимоги, матеріально-правові обгрунтування та надавши додаткові докази.

Так, з висновку експерта №Д33/06/16 від 30.06.2016 (а.с. 12-17) вбачається, що розмір матеріальних збитків, завданих автомобілю Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з ДТП, станом на 08.06.2016, порівняно з висновком автотоварознавчого дослідження від 21.03.2012 №Д26/03/12 збільшився, у зв`язку з різницею (збільшенням) курсу валют НБУ та становить 223259,52 грн.

Відповідно до довідки ПП ОСОБА_9 від 22.04.2012 (а.с. 18) пошкоджений автомобіль Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зданий позивачем на розбірку, за що отримав кошти в сумі 5700,00 грн.

З урахуванням вказаних обставин позивач заявляє до стягнення матеріальний збиток в сумі 217559,52 грн.

За змістом ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з вимогами ч. 1, ч. 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до роз`яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди (п. 2.2 Правил дорожнього руху України).

Частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завданні збитки у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається за реальною вартістю втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, власнику автомобіля Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 було спричинено майнову шкоду, шляхом пошкодження автомобіля.

Позивач зазначає, що сплатив ОСОБА_3 кошти в сумі 111726,00 грн. Вказана обставина досліджувалася у судовому засіданні за матеріалами справи №216/6185/14-ц.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Разом з цим, позивач не ставить такої вимоги щодо стягнення з відповідача коштів в порядку регресу за сплачену ОСОБА_3 суму 111726,00 грн.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не перебував у трудових (службових) відносинах з ОСОБА_1 , що підтвердили особисто як позивач, так і відповідач, а тому не має підстав для застосування до даних правовідносин положень частини 1 статті 1172 ЦК України.

Позивач зазначає, що саме він є власником автомобіля Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі довіреності від 26 травня 2008 року, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_1 на право керування та продажу вищевказаного автомобіля, із правом передоручення.

Вказана позиція позивача є необґрунтованою, оскільки право власності ОСОБА_1 на своє ім`я не зареєстрував та згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_5 серії НОМЕР_4 (а.с. 5) власником автомобіля Mercedes Benz 817, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , значиться ОСОБА_3 .

Разом з цим, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою, 17 березня 2017 року, строк дії довіреності від 26 травня 2008 року (а.с. 6) сплинув, як і строк його повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Станом на 13 травня 2020 року, вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, а тому ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі.

З урахуванням принципу диспозитивності, приймаючи до уваги відсутність заяви про заміну позивача, суд не має права проводити заміну неналежного позивача належним з власної ініціативи.

Щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до таких висновків.

У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 цього кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК).

Відповідно до ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач зазначає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки 22.08.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звертались до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої та оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Дослідивши матеріали цивільної справи №216/6185/14-ц, судом встановлено, що предмет спору та матеріально-правові обгрунтування вимог ОСОБА_1 є іншими, ніж у справі, що розглядається, зокрема позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 в порядку регресу, відповідно до вимог ст. 544 ЦК України, суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 111726,00 грн, а також моральну шкоду та судові витрати.

Натомість, у позові, що розглядається позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану власнику автомобіля з вини відповідача, відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України, у розмірі 217559,52 грн.

Із вказаних обставин вбачається, що предмет позовів та їх правові обгрунтування різні, а тому вважати, що позовна давність переривалась, у суду не має підстав.

Крім того, для правильного застосування ч. 1 статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

У даному випадку, суд прийшов до висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, а ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, у зв`язку з чим, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 15, 79-82, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 22, 261, 264, 267, 1166, 1187 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

- третя особа: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення виготовлений 26 травня 2020 року.

Суддя Р.О. Кузнецов