Справа № 567/136/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Самолюк А.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника органу опіки та піклування Ковальчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на прдмет спору на стороні позивача: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, звернулася ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначає, що їй та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить квартира АДРЕСА_1 (по Ѕ частці за кожним), де є зареєстрованими за місцем проживання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (внучка та правнук позивача), які є такими, що не проживають в зазначеному житловому приміщенні з дня реєстрації місця проживання в ньому, так як проживають в іншому населеному пункті.

Зазначаючи про те, що відповідачі не є членами її сім`ї, постійно з нею не проживали та не проживають, посилаючись на ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 391 ЦК України та зазначаючи про те, що вона не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житлі, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом.

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 11.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження, відповідачам було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі відзиву на позовну заяву.

Правом подати відзив на позов у встановлений строк відповідач не скористались.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Згідно довідок КП «Острозька обласна психіатрична лікарня» від 10.03.2020 вбачається, що ОСОБА_5 з 27.01.2020 по 10.03.2020 знаходився на стаціонарному лікуванні в зазначеному закладі. Враховуючи наведені обставини, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи в його відсутності.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснила, що позивачу та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить квартира АДРЕСА_1 (по Ѕ частці за кожним).

Вказує, що ОСОБА_2 зареєстрована у вказаній квартирі з 06.09.2010. Пізніше ОСОБА_2 , зареєструвала місце проживання свого сина разом з собою без згоди та не довівши до відома співвласників квартири.

Проте ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 ніколи не проживали та не проживають за адресою АДРЕСА_1 , не сплачували та не сплачують комунальні платежі, особистих речей в квартирі не мають і квартирою взагалі не цікавляться.

Перешкод в користуванні квартирою ні позивач, ні інший співвласник - син позивача, ОСОБА_5 , відповідачам не чинили. При цьому причини, з яких вони відсутні за зареєстрованим місцем проживання, не є поважними в розумінні ст.405 ЦК України. Зокрема, на даний час ОСОБА_2 проживає разом з сім`єю, в тому числі і з сином ОСОБА_4 , в АДРЕСА_3 .

Вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, не порушить жодним чином їхніх прав та обов`язків.

Вказує, що 27.08.2014 року ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб з ОСОБА_6 , їхній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в зазначеному шлюбі.

Зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №198413924 від 30.01.2020, ОСОБА_6 є власником квартири, у якій його сім`я фактично проживає, а саме квартира АДРЕСА_4 . При цьому підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу №11 від 01.11.2016, посвідчений приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Сержантом Б.М.

Тобто оскільки квартира набута в період шлюбу, то належить ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а отже остання має право користування вказаним житлом як його власник.

Отже, оскільки відповідачі мають інше житло, в якому вони фактично проживають та на яке мають право, то визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , не порушить їхніх законних прав та інтересів.

При цьому пояснила, що позивач не може скористатись правом на державну допомогу у вигляді субсидії, яка розраховується з врахуванням всіх зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а самі відповідачі в добровільному порядку не виявляють бажання знятися з реєстраційного обліку місця проживання в належному їй житлі.

Враховуючи наведене, просить позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , позов не визнала. Пояснила, що дійсно, з 2010 року зареєстрована в АДРЕСА_1 . Її малолітній син був зареєстрований за вказаною адресою в 2019 році з відома та за згодою ОСОБА_5 . Підтвердила, що ніколи за зазначеною адресою не проживала, ні вона, ні її малолітній син. Спочатку вона проживала в м.Острог за різними адресами, а в подальшому - в квартирі чоловіка. Їхні речі в зазначеній квартирі відсутні. Зазначила, що з 2014 року перебуває в шлюбі та проживає в АДРЕСА_3 , в квартирі, яка була придбана в 2016 році.

Вказує, що ОСОБА_5 хворіє, не може самостійно керувати своїми діями та потребує постійного догляду, в зв`язку з чим вважає, що зняття її з реєстрації за місцем проживання батька може призвести до втрати нею цього житла, а також позбавить її можливості в подальшому його доглядати. Вказує, що ОСОБА_5 не визнаний судом недієздатним. На даний час вона не доглядає його.

Також вважає, що наявність її реєстрації та реєстрації її малолітнього сина за вказаною адресою не є перешкодою для отримання позивачем субсидії.

Підтвердила, що в порядку досудового врегулювання спору погоджувалась на те, що самостійно зніметься з реєстрації місця проживання в зазначеному житлі, але такого не вчинила, оскільки будь-які часові межі від неї не вимагались.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області, при вирішенні зазначеного спору покладається на розсуд суду.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені наступні обставини.

В АДРЕСА_1 , зареєстрованими за місцем проживання в якій на даний час є позивач ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та відповідачі у справі ( ОСОБА_2 - з 06.09.2010 року, а ОСОБА_4 - з 26.02.2019 року).

Зазначена квартира відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.08.2007 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності (по Ѕ частці кожному).

Водночас, відповідно до акту перевірки житлових умов від 06.03.2018 вбачається, що в ході обстеження матеріально-побутових умов в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Острозької міської ради, зареєстрованою за місцем проживання в ній є ОСОБА_2 , яка проживає разом зі своєю сім"єю за іншою адресою в м.Острог.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ОСОБА_6 з 01.11.2016 року перебуває квартира АДРЕСА_4 .

Окрім того, факт не проживання відповідачів у квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_1 підтверджується показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що товаришує з ОСОБА_3 більше 25 років та тісно спілкується. Їй відомо, що в ОСОБА_3 є двоє дітей, троє внуків та троє правнуків. Вказала, що ОСОБА_3 весь час проживає в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_5 . Зазначила, що ОСОБА_2 є внучкою позивача та вона жодного разу її не бачила в домі у позивача. Також вказала, що зі слів ОСОБА_8 їй відомо, що ОСОБА_2 одружена, має сина та проживає разом з сім"єю в с.Оженин.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з ОСОБА_3 та часто з нею бачиться. Їй відомо, що ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1 разом з сином. Раніше з нею проживала і дочка ОСОБА_10 . Вказала, що внучка позивача, ОСОБА_2 , за вказаною адресою ніколи не проживала та вона бачила її лише один раз. Факти, що свідчать про те, що позивачем чинились перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою, їй не відомі.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо права користування чужим майном.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачі є зареєстрованими за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу ОСОБА_3 та третій особі ОСОБА_5

06.09.2010 ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою за місцем проживання.

Проте, з часу реєстрації у вказаному житлі відповідач ОСОБА_2 не проживала, що підтверджується показаннями свідків та не заперечується самою ОСОБА_2 , вона не несе витрат по утриманню вказаного житла.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є співвласником майна і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався.

Водночас, судом встановлено, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі, однак, вона не пов"язана спільним побутом ні з позивачем, ні з іншим співвласником майна, та на даний час не є членом сім`ї позивача, тому її право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна.

Окрім того, із врахуванням положень ЖК УРСР та пояснень, наданих самою ОСОБА_2 в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що обставини справи свідчать про обрання нею іншого постійного місця проживання, спочатку за місцем проживання матері, а в подальшому - чоловіка. Інтересу до квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не проявляла, жодного доказу щодо цього суду не надала. Також, суд вважає безпідставними твердження відповідача про інтерес до спірної квартири (а саме, можливого її повернення в дане житло в майбутньому) та можливого чинення їй перешкод в подальшому здійснювати догляд за батьком, оскільки вони ґрунтуються виключно на її власних переконаннях, що не може бути доказом в справі та таких обставин судом не встановлено.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в квартирі, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу відповідачем не надано.

Одночасно суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач самостійно змінила місце проживання, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов"язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Водночас, відповідачем не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, її тривала відсутність, відсутність будь якого інтересу до квартири, свідчить про те, що вона має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату нею житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що втручання у право відповідача є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

При цьому, положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії, та реалізації її майнових прав як співвласника будинку.

В судовому засіданні з пояснень представника позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач разом зі своїм сином не проживає в належному позивачу житлі з часу реєстрації місця проживання, спільного господарства з власниками не веде, договору на користування житлом з власниками будинку відповідач не укладала, що в сукупності з іншими доказами свідчить про те, що центр життєвих інтересів відповідача знаходиться в іншому населеному пункті, де вона постійно проживає разом із своєю сім`єю, а тому слід усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

При вирішенні позову в частині визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, малолітнього ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За положеннями ст.176 СК України, ст.405 ЦК України, діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном незалежно від фактичного стану сімейних відносин.

Разом з тим, відповідно до ч.4, 6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Також статтею 156 Житлового кодексу України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї має право вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з батькаим, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього ОСОБА_4 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку не може сам проживати у цій квартирі, а тому відсутні передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом.

Наведені висновки узгоджуються з правовими висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин.

На підставі ст.383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

вирішив :

позов ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.05.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.