КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/1892/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1632/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Галаган В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне територіальне управління юстиції м. Києва, Управління з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції м. Києва про визнання правочинів недійсними,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року,

встановив:

у лютому 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 09 березня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 від 09 березня 2018 року, в якому вона призначила спадкоємцем ОСОБА_2 щодо належної їй квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. було порушено вимоги закону при вчинення нотаріальних дій, ОСОБА_5 перебувала під фізичним та психологічним впливом ОСОБА_2 , на день вчинення правочинів ОСОБА_2 мала інше прізвище, нотаріусом не було перевірено фізичний стан ОСОБА_5 , ОСОБА_2 мала надати згоду чоловіка на укладення договору довічного утримання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року позов було задоволено частково - визнано недійсним Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 09 березня 2018 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_4. подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказував, що судом не було дано оцінки всім доказам по справі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_4 , вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була рідною сестрою її батька - ОСОБА_9 28.03.2018 було відкрито спадкову справу приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В., в яку вона подала 16.08.2018 заяву про прийняття спадщини, після чого з`ясувалось, що 09.03.2018 ОСОБА_5 уклала з

ОСОБА_2 договір довічного утримання та заповіла їй квартиру АДРЕСА_1 . Вказані правочини були посвідчені приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки не було перевірено дійсний стан здоров`я

ОСОБА_5 , яка через наявні захворювання та похилий вік не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, перебувала під фізичним та психологічним впливом ОСОБА_2 , не було отримано згоду чоловіка ОСОБА_2 , яка після реєстрації шлюбу носила прізвище Горда і її паспорт був недійсним. В зв`язку з цим позивач просила визнати недійсними Договір довічного утримання, укладений 09.03.2018 між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 та Заповіт від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчені 09.03.2018 приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року позов було задоволено частково - визнано недійсним Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 09 березня 2018 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволених вимог про визнання недійсним Договору довічного утримання, укладеного 09.03.2018, сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факт перебування заповідача ОСОБА_5 в момент посвідчення заповіту в стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, нотаріусом було дотримано вимоги щодо посвідчення заповіту, встановлені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом МЮ України №282/20595 від 22.02.2012.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення стст. 203, 207, 215, 1233, 1248, 1253, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України №282/20595 від 22.02.2012.

Як видно з матеріалів справи, 09.03.2018 приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. було посвідчено заповіт (реєстровий №456), згідно якого ОСОБА_5 заповідала належну їй кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Вказаний заповіт було записано зі слів заповідача приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. за місцем проживання заповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки ОСОБА_5 не могла сама прочитати текст заповіту, він був посвідчений в присутності двох свідків: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а підписаний ОСОБА_15 , які не є спадкоємцями, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємців за заповітом.

Згідно з положеннями статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В ч. 1 та 2 статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

В ч. 3 статті 203 ЦК України передбачається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України)

В ч. 1 та 2 статті 1257 ЦК України закріплено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами чч. 1-3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (ч. 2 ст. 1248, ст. 1253 ЦК України).

В Главі 3 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Доводи, викладені представником ОСОБА_1 -

ОСОБА_4 висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

В матеріалах справи містяться світлокопії документів, на підставі яких приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. 09.03.2018 було посвідчено вказаний заповіт (а/с 225-237 т. 1), а також Витяг з Журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори (а/с 108-116 т. 2), Витяг з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО Бурлак О.В. (а/с117-119 т. 2).

Того ж дня приватним нотаріусом КМНО Бурлак О.В. було посвідчено Договір довічного утримання між ОСОБА_5 , підпис за яку на її прохання та внаслідок хвороби вчинила ОСОБА_15 , та ОСОБА_2 (реєстровий № 458 ).

Крім того, в матеріалах справи міститься світлокопія Довіреності, посвідченої 02.06.2014 (реєстровий номер 2-747) нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М., якою ОСОБА_5 уповноважувала ОСОБА_2 , та/або ОСОБА_16 , та/або

ОСОБА_1 , зокрема, вести всі її цивільні, адміністративні та кримінальні справи, представляти її інтереси у відділах державної виконавчої служби, прокуратурі, міліції, органах державної автоінспекції, податкових органах, органах нотаріату, подавати від її імені, заяви, довідки, документи. Вказана довіреність скасована не була та діяла до 02.06.2019 (а/с 200 т. 1). Саме на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 отримувала документи для укладення Договору довічного утримання (а/с 158-224 т. 1).

Додані до апеляційної скарги представником позивача ОСОБА_4 копія Висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 07.10.2019 та рукописний текст під назвою «Запис думок на Святошинський суд 23.09.2013, на 30 жовтня 2013 р.», не можуть бути визнані належним доказом по справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наданий рукописний текст, датований 2013 роком, навіть за умови виконання його ОСОБА_5 , не був наданий до суду першої інстанції, а крім того, не відповідає вимогам ст. 79 ЦПК України, згідно якої достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Також не можуть бути визнані належними доказами по справі подані апелянтом світлокопії протоколів допиту свідка ОСОБА_15 від 04.10.2019, ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_18 , які були допитані в якості свідків в межах досудового розслідування кримінального провадження №0005932, яке було зареєстровано 16.07.2019 за заявою ОСОБА_1 .

В судовому засіданні в суді першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які давали послідовні пояснення щодо обставин посвідчення 09.03.2018 як Договору довічного утримання, так і Заповіту.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 травня 2020 року.

Головуючий

Судді