Справа № 490/1857/20
н/п 4-с/490/71/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2020 р. м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.

при секретарі Янкевич В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду міста Миколаєва скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ « Надра» про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2020 року, ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на дії Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України , просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 52412885 від 03 жовтня 2016 року, мотивуючи тим, що на момент подання заяви про відкриття виконавчого провадження, заборгованість сплачена у повному обсязі 03.12.2013 року, однак , у постанові про закінчення виконавчого провадження помилково зазначена сума сплаченого боргу 28 445 грн., а не 68445 грн.

При цьому, ОСОБА_1 просила поновити строк на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки ознайомилась з матеріалами справи лише 05.03.2020 року, та подала адміністративний позов до Миколаївського окружного адміністративного суду, та ухвалою від 20.03.2020 року у відкритті провадження їй відмовлено.

Дана скарга протоколом автоматичного розподілу від 26.03.2020 року передана судді Черенковій Н.П. та отримана нею 31.03.2020 року.

Ухвалою від 31.03.2020 року скаргу прийнято до провадження та судове засідання призначено на 13.04.2020 року.

Із-за неявки сторін, враховуючи розпорядження голови суду від 18.03.20209 року «Про встановлення особливого режиму роботи суду на час карантину та впровадженням протиепідемічних заходів», судове засідання відкладено на 29.04.2020 року.

29.04.2020 року від Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві надійшов відзив на скаргу, в якому вказано наступне.

Державний виконавець, перевіривши на відповідність документів, поданих стягувачем, правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження. Підстави, передбачені ч.4 ст.4 ЗУ « Про виконавче провадження», для повернення виконавчого документа відсутні.

При цьому, cуб`єкт оскарження вказує на те, що за умовами ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження", необхідну інформацію державний виконавець може отримати при здійсненні виконавчого провадження, тобто після відкриття виконавчого провадження.

Оскільки відзив ОСОБА_1 був направлений 29.04.2020 року, слухання справи відкладено на 12.05.2020 року.

29.04.2020 року на адресу суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ « Надра».

Ухвалою від 12.05.2020 року, судом залучено до участі у справі у якості стягувача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "Надра", розгляд справи відкладено на 20.05.2020 року.

Сторони до судового засідання надали заяви про розгляд скарги у їх відсутність.

Судом постановлено про розгляд скарги у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст.450 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 02.10.2008 року задоволено позов ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 67 738, 09 грн., судові витрати 7-7,38 грн., а всього 68 445,47 грн.

При цьому визначений порядок виконання рішення, шляхом розстрочки строком на 6 місяців, з щомісячною оплатою в солідарному порядку до 25 числа кожного місяця заборгованості по кредитному договору в сумі 11 407,58 грн. Строк розстрочки виконання рішення суду до 25.03.2009 року.

В даний час ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

На виконання рішення суду виданий виконавчий лист 04.11.2008 року.

17.09.2010 року за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з накладенням арешту на майно.

У відношенні ОСОБА_3 ( теперішнє прізвище ОСОБА_4 ) 27.08.2012 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 ЗУ « Про виконавче провадження « у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії.

За приписами цієї норми у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої

каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Постановою від 05.12.2013 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.11.2008 року про стягнення боргу зі ОСОБА_2 в сумі 28845,48 грн. на користь ВАТ КБ "Надра" -закінчено.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 вступила до шлюбу з ОСОБА_5 20.12.2007 року, та змінила прізвище на ОСОБА_4 .

25.09.2016 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» подана заява про відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення заборгованості зі ОСОБА_3 .

Постановою від 03.10.2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення зі ОСОБА_3 по виконавчому листу від 04.11.2008 року суми боргу в сумі 68 445,47 грн.

У п.п.5,6 даної постанови роз`яснено строк та порядок оскарження даної постанови та право на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження з даними Єдиного реєстру виконавчих проваджень.

Дані внесені до єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

У матеріалах виконавчого провадження є підпис Мазур Л.М. про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 05.03.2020 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовом до Заводського відділу ДВС про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 449 ЦПК України передбачені строки для звернення до суду зі скаргою ( десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи).

За приписами ч.2 ст.449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлений судом.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме:

1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та

2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме:

1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності;

2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatismutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («PerezdeRadaCavanilles v. Spain»), заява №28090/95).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. theUnitedKingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Суд також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09 грудня 1994 року в справі «RuizTorija v. Spain» («Руїс Торіха проти Іспанії»), заява №18390/91).

Враховуючи вище викладене, а також те, що ОСОБА_3 , знала про наявність рішення про стягнення з неї на користь ВАТ КБ « Надра» заборгованості по кредитному договору, не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак спірних правовідносин, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що рішення суду є обов`язковими для виконання на всій території України в силу приписів ст. 124ч.5 Конституції України, не знання закону не звільняє від відповідальності, з моменту ознайомлення з матеріалами справи пропустила 10-денний строк для оскарження, а тому, підстав для поновлення строку на оскарження постанови від 03.10.2016 року суд не вбачає.

За приписами ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За ст. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За такого, у поновленні строку слід відмовити, а скаргу залишити без розгляду.

Керуючись стст.126, 127, 447-451 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2016 року - залишити без задоволення.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлений 20 травня 2020 року.

Суддя Н.П. Черенкова