ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/950/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

з участю представника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/16241/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 лютого 2020 року (суддя Продан Б.Г., повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про виселення, вселення, встановлення порядку користування квартирою.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

18 червня 2019 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом зазначав, що йому належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які заперечують його право користування частиною квартири. На спірній житловій площі без його згоди та без реєстрації місця проживання проживає також чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_1 . Відповідачі перешкоджають йому користуватись житлом і проживати в квартирі.

Тому, позивач просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , вселити його у вказане житло, встановити порядок користування, виділивши йому в користування житлову кімнату площею 13,1 кв.м, а допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 вересня 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Хмельницької міської ради, оскільки в спірній квартирі проживає неповнолітня дитина ОСОБА_3 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 лютого 2020 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Виділено позивачеві в користування кімнату площею 13,1 кв.м в цій квартирі. Кухню, туалет та допоміжні приміщення залишено в загальному користуванні. В решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на незаконність і необґрунтованість судового рішення. Позивач не надав доказів, що йому чиняться перешкоди в користуванні квартирою. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про визнання явки ОСОБА_2 до суду обов`язковою. Позивачем не долучено до матеріалів справи висновок технічної експертизи щодо можливих варіантів встановлення порядку користування квартирою. Судом не взято до уваги те, що відповідачами проведений капітальний ремонт в житловій кімнаті площею 13,1 кв.м, яка виділена позивачеві в користування. При встановленні порядку користування квартирою не враховані інтереси усіх користувачів квартири.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення. Аргументи є ідентичними, викладеним у позовній заяві.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала. Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені відповідно до вимог ЦПК України.

Рішення суду в частині відмови в позові не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Кожному належить 1/3 частина, ОСОБА_2 - на підставі свідоцтва про право власності від 25 серпня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2019 року, ОСОБА_3 - відповідно до свідоцтва про право власності від 25 серпня 1993 року, договору дарування від 15 липня 2019 року. ОСОБА_1 набув право власності на 1/3 частину квартири за договором дарування від 25 листопада 2019 року, укладеним з ОСОБА_3 . З приводу користування квартирою між сторонами виник спір.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

При частковому задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що співвласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном і на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу ч. 1 і ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність

у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З урахуванням наведеного, за наявності можливості надання співвласнику спірної квартири за його вимогами про вселення та усунення перешкод у користуванні нею, у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, такий спосіб захисту буде ефективним і відновить порушене право особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не має фактичного доступу до квартири, співвласником якої він є, оскільки відповідачами чиняться йому перешкоди в цьому, що підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Наведене порушує право ОСОБА_2 на володіння і користування своїм майном.

Розмір частки в праві власності позивача на квартиру є співмірним і пропорційним площі виділеної йому в користування кімнати площею 13,1 кв.м до житлової площі квартири (40,9 кв.м) з урахуванням кількості співвласників (три особи). Житлові кімнати в квартирі є ізольованими.

Установивши наведені обставини і те, що обраний позивачем спосіб захисту призведе до відновлення порушеного права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про його вселення та виділення в користування зазначеної кімнати.

Рішення про часткове задоволення позову є обґрунтованим.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про необхідність визначення технічної можливості виділення позивачеві кімнати з обов`язковим проведенням експертизи в справі.

Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна, виділення частки, що має наслідком припинення права спільної часткової власності чи питання збільшення частки одного із співвласників.

Вирішення питання встановлення порядку користування квартирою не потребує спеціальних знань.

Іншого варіанту встановлення порядку користування квартирою з наведенням обґрунтування доцільності його застосування, який би забезпечував дотримання рівності ідеальних часток, матеріали справи не містять.

У зв`язку з цим, доводи про проведені поліпшення стану кімнати, на які міститься посилання в апеляційній скарзі як підстава для скасування рішення суду і відмови в позові в цій частині також підлягають відхиленню.

З урахуванням наведених у ст.ст. 356, 358 ЦК України положень, можливість встановлення порядку користування спільним майном стосується виключно його співвласників, а тому наявність у третіх осіб, у тому числі членів їх сім`ї, права на проживання на встановлення такого порядку не впливає і є похідним від наявності права співвласника житлового приміщення, членом сім`ї якого є особа.

З огляду на викладене, не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при визначенні порядку користування квартирою інтересів інших осіб, у тому числі членів сім`ї співвласників, які у ній проживають.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги є слушними.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта