22 травня 2020 року м. Кремінна
Справа № 414/337/20
Провадження № 2/414/176/2020
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_3 , яка за місцем своєї реєстрації не проживає.
Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. В той же час, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації йогоправа власності на вказаний будинок, у зв`язку з чим позивач просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, остання надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї не надходило, відзиву на позов не подала.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки нею не повідомлялися, відзиву на позову вона не подала, а позивач та його представник не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14.03.2007 позивач ОСОБА_1 набув права власності на житловий будинок із господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на відповідне нерухоме майно № 14360763 від 25.04.2007 (а.с. 10, 11).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області про склад сім`ї № 724 від 07.02.2020 позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрована колишня дружина позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб позивача з якою був розірваний за рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16.01.2018 (а.с. 13, 14-15).
З акту про встановлення фактичного місця проживання від 07.02.2020, складеного головою Кремінської міської ради Луганської області та засвідченого підписами сусідів-свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 фактично з 04.08.2019 не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Згідно зі ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням із дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому залишається зареєстрованою його колишня дружина відповідач ОСОБА_3 , що перешкоджає позивачу у реалізації права власності на цей будинок.
Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що ОСОБА_3 втратила інтерес до житлового будинку, її відсутність не повязана із поважними причинами, вона не проживає у зазначеному житловому будинку більше, ніж шість місяців, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні актом про встановлення фактичного місця проживання від 07.02.2020, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у будинку позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню.
При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку, тобто будинок не є його житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що витратила право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , втратившим право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів із дня його складення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів із дня його складення.
У зв`язку із введенням на території України карантину зазначені процесуальні строки (апеляційного оскарження рішення та набрання ним законної сили) продовжуються на строк дії карантину. Перебіг строків на оскарження рішення починається з наступного дня після закінчення карантину.
Позивач: ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Суддя І.Г. Безкровний