Провадження № 2/234/904/20
30 березня 2020 року м. Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Заборського В.О., за участю секретаря судового засідання Антонюка Д.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
29.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1249 від 20.08.1998 року, зареєстрованого Краматорською філією Харківської товарної біржи. В квартирі зареєстрований її чоловік ОСОБА_2 , з яким вона припинила сімейні відносини, і син ОСОБА_3 .. З липня 2014 році, тобто понад п`ять років, відповідачі без поважних причин не проживають в квартирі, добровільно знятися з реєстрації відмовляються, чим чинять їй перешкоди в користуванні своєю власністю та позбавляють її можливості оформити субсидію, що і змусило позивачку звернутися з даним позовом до суду.
В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила задовольнити її позовні вимоги, розглянути справу у її відсутності та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, у зв`язку з чим суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, згідно ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 20.08.1998 року була придбана ОСОБА_1 на підставі Договору №1249 купівлі-продажу, зареєстрованого Краматорською філією Харківської товарної біржі.
Факт не проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі за місцем реєстрації з липня 2014 року підтверджується Довідкою комітету мікрорайону №3 Краматорської міської ради від 28.11.2019 року.
У відповідності до частини 4 ст. 41 Конституції України, частини 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно частини 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Таким чином, позивач як власник квартири згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.
Відповідно до частини 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 , як член сім`ї зареєстрований в квартирі, що на праві власності належить позивачці ОСОБА_1 , в якій він не проживає без поважних причин з липня 2014 року, тобто понад один рік, чим порушує право позивача як власника, яка згідно частини 2 ст. 405 ЦК України має право вимагати визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права - визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, то такі вимоги охоплюються поняттям «усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном», тобто ґрунтуються на законі і будуть достатніми для повного захисту права позивачки шляхом подальшого зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в квартирі.
Що стосується позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, то суд зазначає наступне.
Згідно копії паспорту ОСОБА_1 , вона 03.06.1997 року зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , який до теперішнього часу не розірвано, згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян станом на 04.02.2020 року, тобто квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 ..
Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) так і норми СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно із частиною 1 статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, але позивачем ОСОБА_1 не ставилося питання про спростування презумпції права спільної власності подружжя та докази на її спростування суду не надавалися.
Разом з цим згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Судом встановлено, що квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем, і хоча між ними припинені сімейні відносини та вони проживають окремо без розірвання шлюбу, це не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не ставилося, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу.
За змістом положень ст. 156 ЖК України співвласники житлового будинку, квартири, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.
Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника права користування належним йому житлового приміщення на тій підставі, що він не проживає в ньому.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню.
Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, то з відповідача ОСОБА_3 на її користь необхідно стягнути судовий збір у розмірі 384,20 грн..
Керуючись ст. ст. 2, 19, 141, 223, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн..
У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовити.
На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повне судове рішення складено 09.04.2020 року.
Суддя Краматорського міського суду В. О. Заборський