Справа № 189/870/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.05.2020 року смт. Покровське Покровського району Дніпропетровської області

Покровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чорної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Корхової М.Г.,

учасники справи:

представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 , яким просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 59778,57 грн. за кредитним договором б/н від 06.11.2010 року, а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1921,00 грн (а. с. 50).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 06.11.2010 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та витягу з «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком кредитний договір.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких, відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач посилається на ч. 1 ст. 634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобов`язання за договором не виконував.

Як зазначає позивач у позові, у відповідача у зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 17.04.2019 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 59778,57 грн., яка складається з наступного:

- 24578,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

-13899,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

- 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

- 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

- 17577,40 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання;

- а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2822,79 грн. - штраф (процентна складова) (а. с. 49, зворот).

Як на докази по справі позивач посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позичальника, витяг з «Тарифів банку», витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою» (а. с. 49, зворот).

Представник відповідача ОСОБА_1 надав письмовий відзив, в якому позовні вимоги банку повністю заперечував та просив відмовити з наступних підстав.

Представник відповідача посилається на ст. 1055 ч. 1 ЦК України та на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, ч.ч.1,2 ст.11 цього Закону, відповідно до яких перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, у тому числі, про: кредитні умови, зокрема, мету, форми забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; тип відсоткової ставки; суму, на який кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредитую.

Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 підписаний не кредитний договір, а заява, в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» його не було повідомлено про умови надання кредиту, наявні в матеріалах справи Умови надання споживчого кредиту ОСОБА_2 не надавалися і ним не підписувалися.

Також представник відповідача посилається на правові висновки у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), відповідно до яких за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений; у той же час, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин (а. с. 98-100).

Позивач надав суду відповідь на відзив, яким заперечував позицію відповідача (а. с. 111-118).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив; представник відповідача позов заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених ним у відзиві на позов, позовні вимоги просив відхилити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 наголошував на тому, що в анкеті-заяві встановлений кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн., а представник позивача Гарда Ю.М. зазначав, що банк на свій розсуд може змінювати (збільшувати або зменшувати) кредитний ліміт згідно Умов та Правил надання банківських послуг. Представник відповідача ОСОБА_1 наголосив, що ОСОБА_2 не підписував жодних документів, якими би давав згоду на збільшення кредитного ліміту і не отримував таких документів, заперечував, що довідка про умови кредитування (а. с. 61) стосується саме анкети-заяви від 06.11.2010 року, а також наголошував, що умови, зазначені у довідці, відрізняються від умов, заявлених у позові в частині нарахування процентів, пені і штрафів, що представник позивача пояснював зміною тарифів банку, які розміщувалися на офіційному сайті банку.

Заслухавши сторони, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 06.11.2010 року, в якій зазначається особиста інформація відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, сімейний стан, освіту, щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо (а. с. 60).

Також у цій анкеті-заяві зазначається, що відповідач виявляє бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна» та зазначений бажаний кредитний ліміт у розмірі 500,00 гривень (а. с. 60, зворот).

Разом з цим, в наданій анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу, докази видачі кредитної картки, номеру та виду виданої картки, строку дії кредитної картки і строку дії кредитного договору.

Крім того, анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку, строків та розмірів нарахування пені і штрафів.

Позивачем також надана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» ОСОБА_2 , підписана відповідачем 06.11.2010 року, в якій зазначається базова процента ставка на місяць (2,5%), строки внесення місячних платежів, порядок та суми нарахування і сплати штрафних санкцій (а. с. 61).

Звертаючись з позовом, позивач зазначає, що відповідачем було отримано кредит у розмірі 23000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку бажаний кредитний ліміт зазначений у розмірі 500,00 гривень, а у довідці про умови кредитування розмір кредитного ліміту, порядок його зміни (збільшення або зменшення) взагалі не зазначений.

Доказів того, що відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 23 000,00 грн. на час укладення договору, позивачем не надано, а відповідач заперечує отримання ним вказаного кредиту у цій сумі.

В якості доказу позивач наводить розрахунок заборгованості за договором №б/н від 06.11.2010 року, укладеним між позивачем та відповідачем станом на 17.04.2019 року (а. с. 54-59).

Згідно наданого розрахунку вбачається, що відповідачем здійснювалися періодичні платежі, а станом на 07.12.2017 року заборгованість відповідача перед банком дорівнює 0,00 грн. за всіма складовими, зазначеними у розрахунку (тіло кредиту, відсотки, пеня тощо - а. с. 57).

Це підтвердив в судовому засіданні і представник позивача Гарда Ю.М .

За період з 08.12.2017 року по 17.04.2019 року у графі 5 розрахунку «тіло кредиту» зазначаються суми тіла кредиту (а. с. 57-59), яка станом на 01.04.2019 року складає згідно розрахунку 24578,90 грн. та сума простроченого тіла кредиту у розмірі 13899,48 грн. (у графі № 6 розрахунку «прострочене тіло кредиту»), але при цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що кредитні кошти надавалися у розмірі 24578,90 грн. після 07.12.2017 року.

Представник позивача в судове засідання надав в якості доказів наступні документи: фотокартки ОСОБА_2 , який тримає в руках банківську картку НОМЕР_1 (а. с. 177), копію паспорту ОСОБА_2 , засвідчену його власним підписом 31.05.2016 року (а. с. 180), а також копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 18.08.2015 року, яка містить тільки особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, сімейний стан, освіту, щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо (а. с. 183).

У цій анкеті-заяві взагалі не зазначений кредитний ліміт, відсутня будь-яка інформація стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу, докази видачі кредитної картки, номеру та виду виданої картки, строку дії кредитної картки і строку дії кредитного договору.

Крім того, анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку, строків та розмірів нарахування пені і штрафів.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як на невід`ємні частини спірного договору, але вони не підписані відповідачем.

Анкета-Заява підписана відповідачем у 2010 році, при цьому як вбачається з заяви, бажаний кредитний ліміт зазначений у розмірі 500,00 гривень. Жодних доказів встановлення відповідачу кредитного ліміту в розмірі 23 000,00 грн, заявленого в позові, та видачі кредитних коштів в розмірі 24578,90 грн. (тіло кредиту за позовом) суду не надано.

У довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем у 2010 році, зазначені базова відсоткова ставка за користування кредитом за місяць в розмірі 2,5%, порядок нарахування та розмір пені і штрафів (а. с. 61), але при цьому не зазначений розмір кредиту, сума кредитного ліміту.

В підписаній відповідачем заяві відсутнє поняття простроченого тіла кредиту, з позову незрозуміло, з чого воно складається, за який час відбулося прострочення, в якому розмірі, при тому, що саму наявність кредитного ліміту в розмірі 23 000,00 грн та видачу коштів відповідачу в розмірі 24578,90 грн. позивач ніяк не підтвердив.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту, пенею та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту та обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, неустойки (пеня, штраф) та у розмірах і порядку нарахування, зазначеному в документах, що додані банком до позовної заяви.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Неможливо також застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суд не приймає довідку про умови кредитування як належний доказ погодження сторонами умов кредитного договору, в якій визначені базова відсоткова ставка за користування кредитом за місяць в розмірі 2,5%, порядок нарахування та розмір пені і штрафів, у розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки позивачем не доведено належними доказами суму встановленого відповідачу кредитного ліміту, з урахуванням якої, відповідно, і мали здійснюватися нарахування неустойки.

Також слід зазначити, що згідно зазначеної Довідки про умови кредитування, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом розраховується на підставі базової процентної ставки за договором. При цьому, з розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.11.2010 року (а. с.54-58) вбачається, що банк застосував процентну ставку не більше 2,5% на місяць (22,80% на рік) до 01.09.2015 року, після чого в односторонньому порядку поетапно збільшував процентну ставку за кредитом до 3,6, 3,5% щомісячно).

Між тим, процентна ставка є фіксованою та не може змінюватись у сторону її збільшення протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною.

Позивачем не надано до суду належних доказів про урегулювання питання щодо збільшення процентної ставки за кредитом шляхом повідомлення про зазначене позичальника.

При цьому, позивач у позові зазначає, що заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками складає 0,00 грн., замість цього у позові та розрахунку зазначаючи таку складову заборгованості як «прострочене тіло кредиту», щодо юридичної природи якого, порядку виникнення та нарахування не міститься жодного посилання в анкета-заявах та довідці про умови кредитування, але при цьому у розрахунку заборгованості міститься графа «відсоткова ставка», отже, надані позивачем докази є внутрішньо суперечливими, містять взаємовиключну інформацію, внаслідок чого суд позбавлений можливості встановити дійсну заборгованість відповідача за кредитним договором, яка підлягає стягненню.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 вирішене питання щодо формування судової практики застосування норм, які регулюють правовідносини у сфері споживчого кредитування, і в тому числі поширюються на правовідносини, які виникли у даній справі.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України зазначається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 77-79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факту встановлення кредитного ліміту у розмірі 23000,00 грн. отримання відповідачем за кредитним договором кредитних коштів у розмірі 24578,90 грн., докази, що відповідають вимогам ст. ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.

Також відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а саме: відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку простроченого тіла кредиту, пені і штрафів, у зв`язку з недоведеністю факту досягнення сторонами домовленості про їх сплату у будь-якому розмірі, зокрема, і в розмірі, зазначеному позивачем, періодичності сплати тощо.

У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту у розмірі 23000,00 грн. та розміру наданого ОСОБА_2 кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Такі висновки суду кореспондуються з правовою позицією Верховного суду, викладеними у постанові від 27.03.2020 року у справі № 703/3063/18 (провадження № 61-11260св19).

У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 528, 530, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК, ст. ст. 7, 8, 10, 12, 18, 77, 81, 247, 259, 263-265, 274-279Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні цивільного позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 59778,57 грн. за кредитним договором б/н від 06.11.2010 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Покровський районний суд Дніпропетровської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки, визначені статтею 354 Цивільного процесуального кодексу України для апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яка починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 18 травня 2020 року.

Суддя О.В. Чорна