Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9778/15-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 47 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/9778/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та встановлення порядку користування земельною ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

У зв`язку зі смертю 19 березня 2018 року ОСОБА_4 . Богунський районний суд м. Житомира протокольною ухвалою від 23 січня 2019 року залучив до участі у справі правонаступника померлої (чоловіка) - ОСОБА_3 (а.с.130-134 т.1).

У позовній заяві ОСОБА_1 просила: визнати недійсною угоду, укладену між нею та відповідачами 24-25 лютого 2010 року, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити порядок користування земельною ділянкою за одним із висновків експертизи, відповідно до часток кожного у спільній власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є власником 52/100 ід. частин житлового будинку за вищезазначеною адресою. Її сестрам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить по 24/100 ід. частин житлового будинку. Її частка та частка ОСОБА_2 у житловому будинку виділені в натурі у судовому порядку. До виділення часток будинку в натурі між сторонами була укладена угода про порядок користування земельною ділянкою. Наразі дана угода не відповідає розміру виділеній їй у натурі частки житлового будинку та частина земельної ділянки за угодою не співпадає з частиною ділянки, на якій розміщені приміщення житлового будинку та надвірних споруд, що виділені їй судом у натурі. Вважає, що спірна угода суперечить положенням ч.4 ст.120 Земельного кодексу України, оскільки не відповідає фактичному порядку користування земельною ділянкою, чим порушуються її законні права та інтереси. Окрім того, достовірність підписів сторін на угоді ніким не завірена. Угода не була реалізована, а тому не потягнула для сторін жодних наслідків.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,1303 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту №1 висновку судового експерта Свістунова І .С . №421/01-2017 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 10 січня 2017 року. Виділено в користування: ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 0,06476 га, ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 0,02836 га, ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 283,6 кв.м.(0,02836 га). Земельну ділянку площею 88,2 кв.м (0,00882 га) залишено в спільному користуванні співвласників. У решті вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити. Зазначає, що між співвласниками склався тривалий законний порядок користування земельною ділянкою, який реалізований. Підстави для його зміни відсутні. Вважає, що висновки суду є суперечливими, оскільки ОСОБА_1 , звертаючись із позовом, просила визнати недійсною угоду про порядок користування спірною земельною ділянкою, а після цього вже встановити новий порядок користування спірною земельною ділянкою. Однак суд, підтвердивши дійсність та законність спірної угоди, встановив новий порядок користування, не скасувавши попередній. Частка позивача у спільній власності була збільшена після укладення оспореної угоди. Ініціатором укладення угоди про порядок користування була саме позивач. Змістом угоди спростовується порушення прав ОСОБА_1 . Вважає, що суд не звернув уваги на положення частини другої статті 120 ЗК України. Також у рішенні не зазначено, чим саме та як спірною угодою порушуються права позивача. Зазначає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом. Його прохання про застосування строку позовної давності суд не розглянув та не прийняв із цього питання рішення, а пропуск позивачем строку позовної давності виключає можливість задоволення її позову.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, у яких просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважають його не лише законним, а й справедливим. Зокрема, наголошують на тому, що угоду вони не виконували та парканів і огороджень не встановлювали. На момент укладення угоди за будинком не було закріплено земельної ділянки. Лише через рік після угоди вони звернулися до землевпорядної організації, щоб закріпити за будинком земельну ділянку. Сестрами правовстановлюючих документів на землю не виготовлялося, оскільки між ними існував спір щодо житлового будинку та виділу його в натурі, враховуючи реальні частки у будинковолодінні. Частки, які вказані в угоді, є неправильними, адже все побудовано та перебудовано до 1990 року, тобто, за часів їх батьків. Лише після того, як суд виділив у натурі кімнати в житловому будинку та допоміжні будівлі із зазначенням часток, все стало правильним, а тому оспорювана угода не відображала реального стану речей, через що не виконувалася сторонами.

Виходячи із засад диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною угоду про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою, приймаючи до уваги те, що у цій частині воно не оскаржено в апеляційному порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до змісту частини першої ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які доводяться рідними сестрами, 25 лютого 2010 року склали та підписали угоду про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8 т.1). В угоді зазначено, що ід. частка ОСОБА_1 у будинковолодінні складала 32/100, ід. частка ОСОБА_2 - 34/100, а ід. частка ОСОБА_4 - 34/100.

Рішенням виконкому Житомирської міської ради від 22 липня 2010 року №530 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна» на підставі абз.2 пп.6.1а п.6 Тимчасового положення про Порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5, було вирішено оформити право власності на об`єкти нерухомого майна, за якими змінюються розміри ідеальних часток в спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами (а.с.168 т.1). У додатку до даного рішення у пункті 14 зазначено: АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 ідеальна частка 52/100; ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ідеальні частки по 24/100 кожній.

На підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22 липня 2010 року №530 взамін договору дарування від 02 лютого 1998 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 23 липня 2010 року, яким посвідчується, що об`єкт в 52/100 ід.ч., який розташований в АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві приватної спільної часткової власності (а.с.5 т.1). Об`єкт вцілому складається з одного житлового будинку та надвірних будівель.

Також на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22 липня 2010 року №530 взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 листопада 1996 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 23 липня 2010 року, яким посвідчується, що об`єкт в 24/100 ід.ч., який розташований в АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності (а.с.6 т.1).

Водночас на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 22 липня 2010 року №530 взамін свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 листопада 1996 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 23 липня 2010 року, яким посвідчується, що об`єкт в 24/100 ід.ч., який розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності (а.с.7 т.1).

Усі правовстановлюючі документи (свідоцтва про право власності) є чинними, оскільки зворотного матеріалами справи не доводиться.

Рішенням Житомирської міської ради від 03 березня 2011 року №95 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надана земельна ділянка загальною площею 0,1303 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.43-44 т.1).

Отже, спірна земельна ділянка в установленому законом порядку закріплена за будинковолодінням після складання та підписання сестрами угоди про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою та видачі виконкомом міської ради взамін договору дарування і свідоцтв про право на спадщину за заповітом свідоцтв від 23 липня 2010 року про право власності, у яких ідеальна частка позивача визначена у розмірі 52/100 ід. частин, а її сестрам - по 24/100 ід. частин кожній ( ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), які є чинними.

За нормами ст.364 ЦК України кожна із сестер набула право на виділ у натурі ідеальної частки із нерухомого майна (житлового будинку та господарських споруд), що належало їм на праві спільної часткової власності.

Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 лютого 2013 року, яке набрало чинності у березні 2013 року, виділено в натурі ОСОБА_1 у рахунок належних їй на праві власності 52/100 ідеальних часток у спільній частковій власності житлового будинку АДРЕСА_1 відповідні приміщення житлового будинку, а також - гараж, сарай та огорожу (а.с.45-46 т.1), а рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 травня 2016 року виділено у власність ОСОБА_2 відповідні приміщення у вищевказаному житловому будинку, що складає 24/100 ідеальних часток будинковолодіння (а.с.61-63 т.1).

Право спільної часткової власності для позивача та відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок та господарські споруди припинилося, оскільки вони набули право власності на виділене майно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутні законні підстави для зміни тривалого порядку користування земельною ділянкою площею 0,1303 га, що був реалізований, спростовуються тим, що насправді угода не могла виконуватися жодним із її учасників з моменту її підписання, оскільки станом на 25 лютого 2010 року за будинковолодінням АДРЕСА_1 , загальна земельна ділянка визначена та закріплена у встановленому законом порядку не була та межі земельних ділянок кожного співвласника спеціальними межовими знаками не встановлювалися. Отже, на момент складання та підписання угоди від 25 лютого 2010 року правомірність користування земельною ділянкою площею 0,1303 га щодо даного будинковолодіння визначена не була та не підтверджувалася (межі, площа, конфігурація).

Окрім того, за фактичними обставинами даної справи ідеальні частки виділені в натурі після складення та підписання сестрами угоди від 25 лютого 2010 року, а положення пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України стосуються випадків, коли житловий будинок на час укладення угоди про порядок користування земельною ділянкою поділено у натурі.

Без поділу будинковолодіння у натурі складно безпомилково вирішити питання із землею, на якій розташований житловий будинок та господарські споруди, оскільки невідомо, а яка саме частина буде належати стороні та де вона знаходиться. За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що угода від 25 лютого 2010 року явно ущемлює законні права позивача та позбавляє її можливості належно користуватися своєю частиною житлового будинку, а тому справедливо встановив новий порядок користування земельною ділянкою, при цьому обґрунтовано обравши варіант №1, який визначений судовою земельно-технічною експертизою, до якого претензій в апеляційній скарзі не висловлено.

Разом із тим, скаржник вступив у спадщину та набув частину будинковолодіння, яка належала померлій дружині ( ОСОБА_4 ), а земельну ділянку ОСОБА_3 не успадкував, що зайвий раз свідчить про законність та справедливість встановлення судом першої інстанції нового порядку користування спірною земельною ділянкою. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Правові підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання угоди від 25 лютого 2010 року недійсною вказані у рішенні суду першої інстанції, яке у цій частині не оскаржено у апеляційному порядку. Із встановленням рішенням суду, яке набирає законної сили, порядку користування спірною земельною ділянкою, угода від 25 лютого 2010 року автоматично втратить силу, що не потребуватиме припинення її дії у жодний спосіб. Доводи апеляційної скарги з приводу алогічності відмови у задоволенні вимоги про визнання угоди недійсною та задоволенні вимоги про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою є надуманими не лише з огляду на вищевикладене, а також із огляду на те, що правові підстави для задоволення вимог є різними. Отже, відмова у задоволенні однієї вимоги не є перешкодою для задоволення іншої.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ідеальні частки сестер у житловому будинку визначені свідоцтвами про право власності від 23 липня 2010 року, які є чинними, до угоди земельна ділянка за будинковолодінням закріплена не була та виділ ідеальних часток у натурі проведений не був, а тому права позивача порушені та підлягають захисту.

ОСОБА_3 у суді першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Реальні спори щодо земельної ділянки розпочалися після виділу ідеальних часток у натурі, тобто після ухвалення судами рішень - 2013-2016 роки, а з даним позовом ОСОБА_1 звернулася у липні 2015 року, тобто впродовж загального трирічного строку позовної давності, а тому на час звернення до суду із даним позовом строк звернення до суду для захисту порушеного права не сплив.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, та за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 19 травня 2020 року.