Справа № 134/1658/18
Провадження № 22-ц/801/510/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 рокуСправа № 134/1658/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корижопільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі,

Рішення ухвалив суддя Зарічанський В. Г.

Рішення ухвалено в смт Крижополі Вінницької області

Повний текст рішення складено 12 грудня 2019 року,

Встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 100 , виданого Крижопільським МШ ПМК-46 09 лютого 1995 року, він є власником квартири АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстровані та проживають він, його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 , яка є його донькою від першого шлюбу, також зареєстрована у цій квартирі, але фактично у ній не проживає протягом тривалого часу - більше п`яти років. Вона має у власності інше житло у смт Крижопіль, яке було надано їй Крижопільською селищною радою, адреси якого він не знає.

Реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі без фактичного у ній проживання створює для нього як власника ряд незручностей та породжує перешкоди у користуванні квартирою. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири у належному стані, ремонтах, не сплачує витрати на забезпечення квартири електроенергією, постачання води, опалення тощо. Крім того реєстрація відповідача без офіційного повідомлення про її доходи та приховування таких доходів позбавляє його права на отримання субсидії на комунальні послуги, що суттєво впливає на їхній сімейний стан.

У зв`язку з цим на підставі ст. 405 ЦК України просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію місця її проживання за цією адресою.

У січні 2019 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 28 січня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло залишено без розгляду.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання у квартирі, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним через порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції в основу рішення поклав лише докази зі сторони відповідача, а його докази в рішенні не навів та не обґрунтував відхилення таких доказів. Твердження суду про те, що він чинив перешкоди відповідачу у користування квартирою, є помилковими та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім того відповідач не надала доказів на підтвердження поважних причин не проживання у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, враховуючи те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а позивач не довів, що вона не проживає у спірній квартирі без поважної на те причини.

В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (судову повістку отримав 07 травня 2020 року), не з`явився, заяв чи клопотань не надав.

Відповідач і її представник у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява, якою він повідомив про те, що відповідач ОСОБА_5 не має можливості бути присутньою в апеляційному суду, тому просять розгляд апеляційної скарги проводити у їх відсутності; підтримують заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу і просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва № 100 про право власності на житло, виданого 09 лютого 1995 року на підставі розпорядження від 30 січня 1995 року № 1 (а. с. 3).

Згідно довідки Виконавчого комітету Крижопільської селищної ради від 06 листопада 2018 року № 4382 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивач; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - відповідач у справі (а. с. 6).

Із архівного витягу № 01-25/323, виданого архівним сектором Крижопільської районної державної адміністрації Вінницької області 23 листопада 2018 року, вбачається, що 18 серпня 1992 року Крижопільською селищною радою народних депутатів прийнято рішення № 8, в тому числі про видачу ордера на вселення в 14-ти квартирний житловий будинок по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , на двокімнатну квартиру № 8 , житловою площею 30 , 6 кв. м., склад сім`ї - 3 особи (а. с. 36). На підставі цього рішення ОСОБА_1 20 серпня 1992 року видано ордер № 393 на житлове приміщення на сім`ю з трьох чоловік, до складу якої входили: ОСОБА_1 - квартиронаймач, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_7 - дочка (а. с. 38).

Згідно довідки Виконавчого комітету Крижопільської селищної ради від 21 листопада 2018 року № 4534 у квартирі АДРЕСА_1 станом на 09 лютого 1995 року були зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а. с. 37).

Батьками відповідача ОСОБА_8 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 23 грудня 2015 року, є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а. с. 32).

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 червня 1993 року у справі № 2-91/93, яке набрало законної сили 24 червня 1993 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а. с. 41).

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 1993 року у справі № 2-306/1993, яке набрало законної сили 11 листопада 1993 року, виділено у користування ОСОБА_6 кімнату № 6 з лоджією та 1/2 частину підвалу, а ОСОБА_1 кімнату № 2 та 1/2 частину підвалу квартири АДРЕСА_1 , згідно висновків експертизи; коридор - 1, кухню - 3, ванну - 4, вбиральню - 5 залишено у спільному користуванні сторін; зобов`язано Крижопільську МДПМК-46 змінити договір найму квартири АДРЕСА_1 згідно рішення суду (а. с. 42). Цим судовим рішенням встановлено, що 19 серпня 1992 року сім`ї сторін було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди щодо користування житловими приміщеннями.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 1994 року у справі № 2-339/1994 зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 виділеною їй частиною квартири АДРЕСА_1 ; передати ключ від вхідних дверей квартири або не перешкоджати в установленні нового замка до вхідних дверей цієї квартири з видачею йому ключа (а. с. 43). Цим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 закрив спірну квартиру та не допускає ОСОБА_6 у кватиру, у зв`язку з чим вона з донькою проживає у найманій квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК України та частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_9 була вселена до спірної квартири разом із батьками на підставі ордера № 393, який 23 вересня 1992 року було видано її батькові - позивачу ОСОБА_1 для сім`ї із трьох чоловік, до складу якої, крім нього, входили його дружина ОСОБА_6 та донька ОСОБА_10 .

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виник спір щодо користування спірною квартирою, позивач не допускав колишню дружину і доньку до цієї квартири, у зв`язку з чим вони були вимушені проживати у найманій квартирі. Зазначені обставини встановлені судовими рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 листопада 1993 року у справі № 2-306/1993 та від 15 грудня 1994 року у справі № 2-339/1994, а тому ці обставини в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

09 лютого 1995 року позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво № 100 про право власності на житло - спірну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 з часу видачі її батькові - позивачу по справі, ордера на спірну квартиру до даного часу зареєстрована у цій квартирі та набула право користування квартирою як член сім`ї, однак не проживає у спірній квартирі, що нею не заперечується. Проте не проживання її у квартирі зумовлено в першу чергу тим, що після розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_2 , її батько ОСОБА_1 (позивач по справі) перешкоджав проживанню у квартирі відповідачу та її матері ОСОБА_6 , що стало підставою для звернення ОСОБА_6 до суду із позовними вимогами про встановлення порядку користування квартирою та про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених по справі обставин апеляційний суд вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він не чинив відповідачу перешкод у користуванні спірною квартирою та що відповідач не надала доказів на підтвердження поважних причин не проживання у спірній квартирі є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повне судове рішення складено 20 травня 2020 року