печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

учасники справи:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністю, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві (далі - Печерський районний ВДВС), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю.

В обґрунтування позову зазначав, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС Валевського О.О. Визнано бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС Валевського О.О. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № 56979507, спрямованих на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/16124/15-ц - неправомірною. Зазначеною ухвалою встановлено, що в процесі розгляду справи державним виконавцем не було надано суду доказів з приводу вчинення ним усіх передбачених законом дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Позивач вказував на те, що указаною бездіяльністю державного виконавця позивачу завдано майнову шкоду, яка полягає у тому, що позивач поніс інфляційні втрати в сумі 7401,59 грн, а також курсові збитки в сумі 836,90 грн.

Крім того, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 2 000 000 грн, і яку позивач просив стягнути з Державного бюджету України.

Ухвалою судді від 11 грудня 2019 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження.

11 лютого 2020 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує про відсутність підстав для стягнення майнової та моральної шкоди з Державного бюджету, оскільки позивач перебував у відносинах з Печерським районним ВДВС. Крім того, позивач не надав доказів, які підтверджували факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Разом з тим, правовідносини, що виникли у зазначеній справі регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження», яким не передбачено стягнення інфляційних втрат.

17 лютого 2020 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій позивач зазначає, що відзив відповідача підписано не уповноваженою особою; позивач знаходиться в правовідносинах з Державою Україна, в особі Печерського районного ВДВС, тому Держава несе повну відповідальність за бездіяльність своїх органів влади відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 11 березня 2020 року підготовче судове засіданні закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив про його задоволення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши думку позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 відсотки за користування вкладом в сумі 607,61 доларів США, що еквівалентно 15354,30 грн, 142,97 доларів США як три відсотки річних, що еквівалентно 3612,85 грн, вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні позову про стягнення пені - відмовлено.

На підставі зазначеного рішення 09 серпня 2018 року судом видано виконавчий лист.

13 серпня 2018 року державний виконавець Печерського Нагайчук М.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 56979507 за виконавчим листом, виданим 09 серпня 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва у справі № 761/16124/15-ц.

23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із повторною заявою до державного виконавця про накладення арешту на майно боржника.

10 вересня 2018 року постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Валевського О.О. у виконавчому провадженні № 56979507 було накладено арешт на грошові кошти боржника ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива».

19 червня 2019 року державним виконавцем Печерського районного ВДВС Валевським О.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки було встановлено, що рішенням Правління Національного банку України від 21 травня 2019 року було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» та розпочато процедуру ліквідації банку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року визнано бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС Валевського О.О. щодо вчинення усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № 56979507, спрямованих на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/16124/15-ц - неправомірною.

Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що внаслідок бездіяльності державного виконавця Печерського районного ВДВС позивачу завдано майнову та моральну шкоду.

Як вже було зазначено вище, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного ВДВС щодо невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року в справі № 761/16124/15-ц.

Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що в процесі розгляду справи державним виконавцем не було надано суду доказів з приводу вчинення ним усіх передбачених законом дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення, яке набрали законної сили.

Згідно ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок бездіяльності державного виконавця йому завдано майнову шкоду, що полягає в недоотриманні ним коштів у вигляді курсових збитків, а також причинного зв`язку між шкодою і бездіяльністю державного виконавця.

Крім того, слід зазначити, що невиконання рішення суду щодо нестягнутих грошових коштів не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою, оскільки позивач не позбавлений права стягнути недоотримані кошти саме з боржника.

Разом з тим, відсутні й підстави для задоволення позову про стягнення інфляційних втрат, оскільки за своєю правовою природою інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, яким є боржник, а не Печерський районний ВДВС.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову .

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок Держави.

Керуючись ст.ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 15, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяною протиправною бездіяльністі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15 травня 2020 року.

Суддя О.Л. Бусик