ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3960/20
провадження № 2/753/4877/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.з секретарем судового засідання Кримчук Я.Р. розглянув в судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі по тексту - ПрАТ «ПЗУ Україна», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач) про відшкодування в порядку регресу збитків в сумі 49 500 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами.

10.01.2017 між страховиком ПрАТ «ПЗУ Україна» та страхувальником ОСОБА_2 був укладений договір комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу та багажу, що ним перевозиться серії RZ №012494, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Lexus д.н.з. НОМЕР_1 . 06.10.2017 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля та автомобіля «ЗАЗ Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України. Позивач на виконання умов договору страхування виплатив страхувальнику страхове відшкодування в сумі 49 500 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СК «Країна», проте відповідач не повідомив АТ «СК «Країна» про настання страхового випадку. Таким чином відповідач порушив вимоги п. 33.1, 33.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з чим позивач набув права регресної вимоги до нього у розмірі виплаченого відшкодування.

Ухвалою від 23.03.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 15.09.2020.

В судове засідання представник позивача не з`явився до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем реєстрації, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подавав.

Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

10.01.2017 між страховиком ПрАТ «ПЗУ Україна» та страхувальником ОСОБА_2 був укладений договір комплексного добровільного страхування приватного майна, загальної цивільно-правової відповідальності перед третіми особами, транспортного засобу та багажу, що ним перевозиться серії RZ №012494, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Lexus д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 5-12).

06.10.2017 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля та автомобіля «ЗАЗ Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Як встановив суд, відповідач є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що доводиться постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2017 (а.с. 13).

Частина 6 статті 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частини 2 статті 1187, частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до складеного на замовлення позивача Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 24.10.2017 № 187021 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Lexus», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди станом на 06.10.2017 складає 90 067,54 грн. (а.с. 18-21).

Звіт складений з урахуванням даних огляду автомобіля, зафіксованих у протоколі (а.с. 22), при цьому ОСОБА_1 пропонувалось прийняти участь в огляді транспортного засобу, проте своїм правом він не скористався (а.с. 22 звор.).

Страховим актом від 21.11.2017 № UA002/L01/01 позивач визначив вартість відновлювального ремонту автомобіля страхувальника на підставі даних розрахунку (а.с. 31) згідно платіжного доручення від 22.11.2017 №8502 виплатив потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 49 500 грн. (а.с.33), що не суперечить ні умовам договору страхування, ні Закону України «Про страхування», оскільки норми останнього не містять положень, які б зобов`язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише даних автотоварознавчого дослідження.

Натомість положеннями статті 9 вищевказаного Закону передбачено, що розмір страхової суми, яка виплачується при настанні страхового випадку, визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. При цьому страхова сума може бути встановлена по окремому страховому випадку, групі страхових випадків, договору страхування у цілому, а страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Аналогічна норма міститься і в частині 3 статті 988 ЦК України, відповідно до якої страхова виплата за договором страхування не може перевищувати розміру реальних збитків.

Визначення вартості відновлювального ремонту на підставі даних ремонтної калькуляції узгоджується і з положеннями частини 2 статті 1192 ЦК України, відповідно до яких розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до положень статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних виплат переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Водночас правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

За приписом п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що цивільна відповідальність при використанні керованого ОСОБА_1 транспортного засобу була застрахована у АТ «СК «Країна» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 8158709.

На цій підставі позивач звернувся до АТ «СК «Країна» з вимогою про відшкодування в розмірі 49 500 грн. (а.с. 45).

Листом від 21.09.2018 за №8598 АТ «СК «Країна» повідомило позивача, що станом на 21.10.2017 цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу «ЗАЗ Ланос» вже була забезпечена в ПрАТ «СК «Провідна» поліс №АЕ/8304013 від 04.05.2016 по 04.05.2017, тобто який було укладено раніше, ніж Поліс АЕ/8158709 (а.с. 34). Крім того, зазначено, що оскільки страхувальник при укладенні полісу не повідомив ПАТ «СК «Країна» про те. що цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам внаслідок ДТПза участю наземного транспортного засобу «ЗАЗ Ланос» вже застраховано, поліс є нікчемним.

Відповідно до підпункту 33.1.2. пункту 33.1. ст. 33 Закону 1961-IV (в першій редакції) учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди.

За приписом абзацу ґ)підпункту 38.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Законом від 17.02.2011 № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» в ст. 33 Закону 1961-IV були внесені зміни, відповідно до яких обов`язок водія транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка було викладено у підпункті 33.1.4. пункту 33.1. ст. 33 зазначеного Закону.

Проте відповідних змін до ст. 38 Закону 1961-IV законодавцем внесено не було.

Водночас аналізуючи положення статей 33, 38 Закону 1961-IV можна стверджувати, що у зв`язку з внесеними до Закону 1961-IV змінами було збережено обов`язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодження нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону 1961-IV після внесення до них змін Законом від 17.02.2011 № 3045-VI не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону 1961-IV право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків та умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому не може бути підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Наведена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі за позовом ПрАТ "ВУСО" про відшкодування шкоди.

Судом встановлено, що водій ОСОБА_1 не виконав вимоги закону щодо повідомлення страховика про страховий випадок, який став підставою для виплати страховиком страхового відшкодування, а відтак ПрАТ СК «ПЗУ Україна» обґрунтовано звернулося до суду з даним регресним позовом.

На наявність поважних причин, які не дали змоги виконати зазначений обов`язок, відповідач не послався і доказів на їх підтвердження не надав.

Отже на підставі оцінки наведених позивачем аргументів, наданих ним доказів та вищенаведених законодавчих норм, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог ПрАТ СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, в сумі 49 500 грн.

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 279, 280-283, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп невідомий) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (, МФО 351005, місцезнаходження: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, п/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк») завдану майнову шкоду в сумі 49 500 гривень та судові витрати в сумі 2 102 гривні, а усього 51 602 гривні.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо після закінчення строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: