справа № 208/681/20
№ провадження 2/208/1250/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2020 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю: секретаря судового засідання Корнієнко К.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про зняття арешту з майна»,-

встановив:

1.Позиція сторони позивача.

У січні 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради «про зняття арешту з майна», яким позивач просить:

-зняти арешт з нерухомого майна торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2018 р. по справі № 202/33339/13-ц (номер запису про обтяження 35072695, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 50690580 від 17.01.2020 року).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 19 листопада 2018 року рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська по справі № 202/33339/13-ц задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором». За виконавчим написом № 20825 виданого 16.11.2017 року Приватного нотаріуса Швець Р.О. Заводським відділом державної виконавчої служби м. Кам`янське у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» суми боргу в розмірі 2 989 632,17 гривень. На підставі порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів реалізовано нерухоме майно (лот № 384631), а саме: торгівельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв..м., що належить ОСОБА_2 . Майно реалізовано за 188000,00 гривень. Переможцем торгів стала ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка 21.11.2019 року сплатила суму в розмірі 188000.00 гривень в тому числі гарантійний внесок , що підтверджено протоколом проведення електронних торгів № 44606 від 18.11.2019 року, який виданий ДП «СЕТТАМ» та квитанцією про сплату коштів. ОСОБА_1 видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів серія НОК № 240320, посвідчене приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. реєстрі за № 42 від 17.01.200 року, таким чином вона набула права власності на нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно існує обтяження арешт, зареєстрований 12 квітня 2018 року № 35072695 та вдруге зареєстрований за ОСОБА_1 згідно до рішення про реєстрацію прав та обтяжень приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. № 50690580 від 17.01.2020 року при видачі ОСОБА_1 свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів серія НОК № 240320. Обтяження відбулось у зв`язку з тим, що 22 лютого 2018 року ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська по справі № 2020/33339/13-ц вжиті заходи забезпечення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом накладання арешту на нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 , в тому числі на торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Позиція відповідача та третіх осіб.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов.

Треті особи:

представник Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, подала заяву про розгляд справи за відсутності представника, на підставі чинного законодавства просить розглянуть справу та винести рішення;

- Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» будь яких заяв клопотань до суду не надав.

3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи.

29 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про зняття арешту з майна».

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року відкрито провадження по справі в загальному порядку призначено підготовче судове засідання.

27 лютого 2020 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області залучено третю особу.

13 липня 2020 року представником Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника, прохають прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства.

16 липня 2020 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Федорова О.М. подала заяву про розгляд справи без своєї участі, та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

4. Правові норми законодавства застосовані судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У відповідності до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами статей 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Відповідно до п. 6 ч. 3ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із ч.ч. 1-4ст. 56 зазначеного Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частина третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.

За змістом ст. 60 Закону, до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

У пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст.ст.57,58 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження » і роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами), особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, вимоги інших осіб, щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у Законах України право на судовий захист слід застосовувати, враховуючи принцип дружнього ставлення до міжнародного права (див. абзац 3 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац 4 пункту 2.2 мотивувальної частини рішення цього суду від 8 вересня 2016 року № 6-рп/2016), у світлі пункту 1 статті 6 Конвенції та його інтерпретації Європейським судом з прав людини (далі також - Суд).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «ПринцЛіхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44)

Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України до основних завдань (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. При цьому відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Правовий аналіз наведених вище законодавчих приписів дозволяє дійти до висновку про те, що цивільне судочинство спрямоване на справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (зокрема й права на відшкодування судових витрат) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків цивільного характеру буде остаточно вирішено (BALATSKYY v. UKRAINE, № 34786/03, § 30, ЄСПЛ, від 25 жовтня 2007 року). Також Суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE, № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE, № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року).

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

5. Фактичні обставини встановлені судом.

19 листопада 2018 року рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська по справі № 202/33339/13-ц задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором».

За виконавчим написом № 20825 виданого 16.11.2017 року Приватного нотаріуса Швець Р.О. Заводським відділом державної виконавчої служби м. Кам`янське у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» суми боргу в розмірі 2 989 632,17 гривень.

На підставі порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів реалізовано нерухоме майно (лот № 384631), а саме: торгівельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв..м., що належить ОСОБА_2 .

Майно реалізовано за 188000,00 гривень.

Переможцем електронних торгів стала ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка 21.11.2019 року сплатила суму в розмірі 188000.00 гривень в тому числі гарантійний внесок, що підтверджено протоколом проведення електронних торгів № 44606 від 18.11.2019 року, який виданий ДП «СЕТТАМ» та квитанцією про сплату коштів.

ОСОБА_1 видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів серія НОК № 240320, посвідчене приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. в реєстрі за № 42 від 17.01.200 року.

Таким чином ОСОБА_1 набула права власності на нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно існує обтяження арешт, зареєстрований 12 квітня 2018 року № 35072695 та вдруге зареєстрований за ОСОБА_1 згідно до рішення про реєстрацію прав та обтяжень приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. № 50690580 від 17.01.2020 року при видачі ОСОБА_1 свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів серія НОК № 240320.

22 лютого 2018 року ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська по справі № 2020/33339/13-ц вжиті заходи забезпечення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом накладання арешту на нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 , в тому числі на торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 . Висновки та мотиви прийнятого рішення.

29 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про зняття арешту з майна». ОСОБА_1 набула права власності на нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м. ставши переможцем електронних торгів, ОСОБА_1 видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів серія НОК № 240320, посвідчене приватним нотаріусом Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлик В.В. в реєстрі за № 42 від 17.01.200 року.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимоги про зняття арешту із майна, що належить їй, оскільки накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено ст. ст.319,321,391 ЦК України.

З сформульованих позивачем позовних вимог, судом вбачається, що позивач звернулась до відповідача про зняття арешту та зазначила, що їй належить торгівельний павільйон розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв.м. та існування арешту обмежує її права як власника користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позовна заява ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Заперечення проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно, обґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України, та підтверджено належними доказами, а тому позов є обґрунтований та доведений, в зв`язку з чим в його слід задовольнити.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, змагальність під час судочинства за своєю природою засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивної та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості), сторони, треті особи та їх представники) наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта, що цілком узгоджується з приписами ч.1 ст.49 ЦПК за якою «сторони користуються рівними процесуальними правами», а не рівними процесуальними обов`язками.

Так, згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

7. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з відсутністю будь яких клопотань зі сторони позивача, про повернення судового збору, суд залишає за ним суму сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.1, 2, 12, ч.2 ст.13, 81, 141, 174, 263-265,280 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про зняття арешту з майна» - задовольнити повністю.

Зняти арешт з нерухомого майна торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що накладений на підставі ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22.02.2018 р. по справі № 202/33339/13-ц (номер запису про обтяження 35072695, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 50690580 від 17.01.2020 року).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .

Треті особи:

-Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, юридична адреса: 51939, Дніпропетровська область, місто Кам`янське, проспект Свободи, будинок №2/1;

-Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, податковий код юридичної особи згідно з .

Суддя Івченко Т. П.