Справа № 694/1710/19
Провадження № 2/700/51/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Лисянка матеріали цивільної справи № 694/1710/19 провадження № 2/700/51/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Лариса Василівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на обов`язкову частку у спадщині,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Лариса Василівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на обов`язкову частку у спадщині.

У позовній заяві позивач зазначила, що вона проживала з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1999 року. 02 квітня 2004 року шлюб між ними було розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області було зроблено відповідний запис № 57 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати як подружжя, без реєстрації шлюбу по АДРЕСА_1 , вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як вона проживала з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Крім неї із заявами про прийняття спадщини звернулись спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 та дочка померлого ОСОБА_3 , яка є інвалідом 2 групи та претендує на отримання обов`язкової частки в спадщині. У зв`язку з цим просить встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 з 1999 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею право власності на обов`язкову 1/4 частку, як інваліда 2 групи, у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Позивач та її представник адвокат Безуглий Б.І. наполягали на задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач пояснила суду, що розірвання шлюбу було оформлене фіктивно, через певні життєві обставини, але фактично вони до смерті чоловіка проживали як подружжя. Вважає, що вона має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав. Зазначив, що він є спадкоємцем за заповітом і не заперечує проти спадкування обов`язкової частки його матір`ю - позивачем ОСОБА_1 . Підтвердив суду факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Новік В.І. направив до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в його задоволенні, оскільки право на обов`язкову частку в спадщині мають лише та виключно спадкоємці першої черги спадкування і проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Новік В.І. також звертав увагу суду на той факт, що відсутні докази, які б давали підставу вважати доведеним факт проживання позивача із ОСОБА_4 після розірвання шлюбу як чоловіка та дружини.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, направила суду клопотання про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує, заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу та судовий збір із Звенигородської державної нотаріальної контори.

Заслухавши пояснення сторін та свідка, вивчивши та дослiдивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не пiдлягає задоволенню із таких пiдстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Звенигородка Черкаської області помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18 серпня 2018 року.

Із свідоцтва про одруження НОМЕР_2 від 19 серпня 1999 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 02 квітня 2004 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1999 року по 02 квітня 2004 року .

Постановою державного нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори № 430 від 23.02.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який залишився після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з тих підстав, що він придбаний спадкодавцем одноосібно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною 2 ст.21 СК України передбачено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Главою 6 розділу IV ЦПК України передбачено розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вона разом з ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільні витрати, купували майно для спільного користування, витрачали спільні кошти на утримання житла, його ремонт тощо.

Так, свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона проживає по сусідству із позивачем. Інколи заходила до сусідів в гості. Про те, що їх шлюб є розірваним не знала і вважала, що вони перебувають у шлюбі. Похованням ОСОБА_4 займалася позивач.

Суд вважає, що факт спільного проживання сам по собі не свідчить про сімейні стосунки. З пояснень свідка суд не вбачає підтвердження факту проживання позивача однією сім`єю із колишнім чоловіком після розірвання шлюбу. Документальних доказів, які б могли підтвердити вказаний факт позивачем також не надано.

За наведених обставин суд не може дійти висновку про проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_4 .

У статті 1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою.

Частиною 1 ст.1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею ЦК України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини.

З вищевказаного вбачається, що право на обов`язкову частку в спадщині мають лише та виключно спадкоємці першої черги спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 1223, 1233, 1235, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Лариса Василівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на обов`язкову частку у спадщині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Роз`яснити позивачу та відповідачу, що у відповідності до п.3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України, на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження рішення суду продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення складено 18 травня 2020 року.

Суддя Н. В. Бесараб