Постанова

Іменем України

19 травня 2020 року

м. Київ

справа № 263/16684/17

провадження № 61-36565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Кукуц Тетяна Ігорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Каїн Юрій Вікторович, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 березня 2018 року у складі судді Кияна Д. В., постанову Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Пономарьової О. М., Гаврилової Г. Л., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Каїн Ю. В., на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 березня 2018 року, постанову Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області) Кукуц Т. І.

Скарга мотивована тим, що у провадженні державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮу Донецькій області Кукуц Т. І. знаходиться виконавче провадження № 54728612 із примусового виконання виконавчого листа № 263/533/14-ц, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 15 липня 2014 року, про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити нежитлові вбудовані приміщення НОМЕР_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення.

Заявник пояснив, що з 2013 року він не проживає в м. Маріуполі і не користується нежитловими приміщеннями НОМЕР_1, розташованими за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 більше двох років не є користувачем цих приміщень.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Кукуц Т. І. щодо не закінчення на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого провадження № 54728612 із примусового виконання виконавчого листа № 263/533/14-ц, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 15 липня 2014 року; зобов`язати головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Кукуц Т. І., а за її відсутності будь-якого іншого державного виконавця, уповноваженого на здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 54728612, винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 54728612 та зняти штрафні санкції з ОСОБА_1 , накладені при примусовому виконанні виконавчого листа № 263/533/14-ц, виданого 15 липня 2014 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 березня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що нежитлові вбудовані приміщення НОМЕР_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , не звільнені, тому відсутні підстави для винесення постанови про закриття виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2018 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Каїна Ю. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що на даний час наявні всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» підстави для закінчення виконавчого провадження із примусового виконання виконавчого листа № 263/533/14-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області 15 липня 2014 року, про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити нежитлові вбудовані приміщення НОМЕР_1, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 шляхом виселення.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України(тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

15 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у вказаному складі суддів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 квітня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням та зобов`язання звільнити нежитлове приміщення шляхом виселення, зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні нежитловими вбудованими приміщеннями НОМЕР_1 , розташованими за адресою: АДРЕСА_3 . Зобов`язано відповідачівзвільнити ці приміщення шляхом виселення.

15 липня 2014 року позивач отримав виконавчий лист на підставі рішення суду від 24 квітня 2014 року.

18 вересня 2017 року постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Кукуц Т. І. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №263/533/14-ц, виданого 15 липня 2014 року про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити нежитлові вбудовані приміщення НОМЕР_1 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до актів державного виконавця від 06 жовтня 2017 року, 28 листопада 2017 року, нежитлові вбудовані приміщення НОМЕР_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , боржниками не звільнені.

09 жовтня 2017 року постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Кукуц Т. І. за невиконання рішення суду в наданий строк на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судові рішення відповідно до статті 124 Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Установлено, що відповідно до актів державного виконавця від 06 жовтня 2017 року, 28 листопада 2017 року спірні нежитлові приміщення не звільнені.

Отже, встановивши, що державний виконавець перевірив та з`ясував невиконання фактично боржником у передбачений законом спосіб та у повному обсязі рішення суду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що у державного виконавця відсутні обґрунтовані правові підстави для закінчення виконавчого провадження № 54728612 із примусового виконання виконавчого листа № 263/533/14-ц, виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області 15 липня 2014 року, а тому дійшов правильного висновку про правомірність дій державного виконавця під час виконання вказаного виконавчого провадження.

Доводи боржника про те, що він з 2013 року не проживає в місті Маріуполі та ні він, ні ОСОБА_2 протягом двох років не користуються вказаними спірними приміщеннями, правомірно відхиленосудами попередніх інстанцій, оскільки такі доводи ОСОБА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухваленібез додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Каїн Юрій Вікторович, залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 02 березня 2018 року, постанову Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев