Постанова

Іменем України

19 травня 2020 року

м. Київ

справа № 699/599/17

провадження № 61-41786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 березня 2018 року у складі судді Свитки С. Л. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2018 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), яке змінило назву на ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №23-24/08, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 157 000 грн під 20 % річних з кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 12 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № ДП-23-24/08, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2011 року було стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за вказаним договором в розмірі 178 959,38 грн. Внаслідок неналежного виконання зазначеного рішення суду станом на 07 червня 2017 року у відповідачів утворилася заборгованість перед банком в загальному розмірі 602 009,21 грн, з яких: 223 464,72 грн - заборгованість за процентами, 166 279,64 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 212 264,85 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів. Враховуючи викладене, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2008 року № 23-24/08 в розмірі 602 009,21 грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку до позичальника доведено й обґрунтовано належним чином, тому існують правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), а також процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Поряд з цим, звернувшись 03 листопада 2010 року з позовом до суду про дострокове стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, ПАТ АБ «Укргазбанк» змінило строк виконання основного зобов`язання, про що свідчить рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2011 року. Із вказаного часу розпочався відлік шестимісячного строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, для звернення з вимогами до поручителя. Оскільки цей позов банк подав лише у вересні 2017 року, тобто після припинення поруки, то відсутні підстави для стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» залишено без задоволення, а рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 березня 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 березня 2018 року і постанову Апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли безпідставного висновку щодо припинення поруки. Вперше ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом, в тому числі, до поручителя з дотриманням строків, передбачених статтею 559 ЦК України. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2011 року, яке залишається не виконаним, було стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за тілом кредиту та процентами, у зв`язку з чим у поручителя виник обов`язок зі сплати процентів та пені, нарахованих після ухвалення такого рішення. Крім того, відповідач ОСОБА_2 визнала позов, а тому місцевий суд був зобов`язаний ухвалити рішення з врахуванням такого визнання.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області.

19 вересня 2018 року справа № 699/599/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 12 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», яке змінило назву на ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №23-24/08, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 157 000 грн під 20 % річних з кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2028 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 12 вересня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки№ ДП-23-24/08, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 лютого 2011 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 14 травня 2010 року в розмірі 178 959,38 грн, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих на той час процентів і пені.

Станом на вересень 2017 року вказане рішення суду не виконане.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило, з урахуванням стягнутих за вказаним рішенням суду грошових коштів, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 07 червня 2017 року в загальному розмірі 602 009,21 грн, з яких: 223 464,72 грн - заборгованість за процентами, 166 279,64 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 212 264,85 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами кредитного договору від 12 вересня 2008 року №23-24/08 встановлено щомісячну сплату (до 10-го числа) процентів за кредитом у розмірі 20 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 11 вересня 2028 року включно (пункти 1.1, 3.3 цього договору).

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також поряд із порукою за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

ПАТ АБ «Укргазбанк» використало право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у листопаді 2010 року до суду з позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 .

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, з чим погодився й суд, який своїм рішенням від 03 лютого 2011 рокузадовольнив позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк».

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Згідно з пунктом 5.1 договору порукивід 12 вересня 2008 року № ДП-23-24/08 цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поруки, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору, та пряму залежність від його умов, наявність рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя свідчить про закінчення строку дії договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи встановленні в цій справі обставини, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову банку до поручителя.

Разом з цим Верховний Суд визнає помилковим посилання судів на те, що порука є припиненою у зв`язку з тим, що банк пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що наявність рішення про дострокове стягнення заборгованості з боржника та поручителя свідчить про закінчення строку дії кредитного договору, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.

Проте, враховуючи, що окремі недоліки оскаржуваних судових рішень не вплинули на правильність правового результату вирішення справи в частині пред`явлених банком вимог до поручителя, Верховний Суд, застосувавши правило частини другої статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 визнала позов, а тому місцевий суд був зобов`язаний ухвалити рішення з врахуванням такого визнання, не заслуговують на увагу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, що в даному випадку відсутнє.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині в цілому відповідають вимогам закону, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 02 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. О. Кузнєцов

М. Ю. Тітов