ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/1798/18
Провадження № 22-ц/4820/866/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 677/1798/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2020 року в складі судді Вознюка Р.В. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог банк посилався, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 11 липня 2011 року отримала кредит у розмірі 2 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підписала Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердила свою згоду на те що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Також відповідач погодилася, що встановлений розмір кредитного ліміту буде змінюватися за рішенням та ініціативою банку відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 укладеного Договору.

Таким чином банк забезпечив відповідачу можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою картки та фінансового телефону на який приходить динамічний змінюваний пароль.

Проте, в зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, станом на 31 липня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованості за кредитним договором в сумі 116 297 грн. 13 коп., яка складається з наступного: 3032 грн. 19 коп. - заборгованість за кредитом та 113 264 грн. 94 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 11 липня 2011 року по 31 січня 2018 року, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2020 року позов АК КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 600 грн. заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати в сумі 39 грн. 29 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3308 грн. 73 коп. понесені відповідачкою на надання професійної правничої допомоги адвоката та по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення.

АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, не погоджуючись з таким рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом та стягненні з банку на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу.

Апелянт вказує, що суд прийшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про неукладеність кредитного договору між банком та ОСОБА_1 , при цьому не приймаючи до уваги ні факту одержання коштів відповідачкою, ні нарахованої заборгованості відповідно до підписаної нею Анкети-заяви із визначеними істотними умовами договору. Крім того в матеріалах справи є докази про отримання відповідачем карток, термін їх дії, виписки по карткових рахунках, проте суд цих обставин не дослідив та не встановив дійсних обставин щодо розміру фактично отриманих коштів.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково посилався на правові висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, при цьому не приймаючи до уваги інші постанови Верховного Суду, які містять протилежні правові висновки, щодо кредитних правовідносин.

Крім того, банк зазначає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, оскільки це є договір приєднання. Тому, встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідач його не повернула, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні всієї заборгованості по тілу кредит та нарахованих відсотках по кредиту.

Також, апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вважає, що відповідачем не надано належних та достеменних доказів про склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Відповідач мала подати суду розрахунок витрат часу, витраченого адвокатом на ведення справи в суді, на участь в судовому розгляді та на вчинення окремих процесуальних дій. На думку апелянта, відповідачка звернулася із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу лише через шість місяців після ухвалення рішення, тобто поза межами строку на подання такої заяви.

Тому, АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2020 року в частині стягнення із банку судових витрат в сумі 3 308 грн. 73 коп. на правову допомогу та в частині відмови у стягненні заборгованості по відсотках за користування кредитом, задовольнити позов в цій частині, відмовити відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3308 грн. 73 коп., в іншій частині рішення залишити без змін.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, вказує, що позивачем не доведено жодної обставини, яка належить до предмета доказування, зокрема не доведено виникнення у неї зобов`язань за кредитним договором на умовах, якими банк обґрунтовує свої позовні вимоги, оскільки Анкета-заява № б/н від 11 липня 2011 року не може підтверджувати існування боргу, так як вона є лише пропозицією укласти такий договір, а сам договір з усіма істотними умовами не був укладений між нею та банком у письмовій формі, а сам факт підписання нею Анкети-заяви не підтверджує факт ознайомлення із умовами та правилами надання банківських послуг. З цих же підстав, вважає ОСОБА_1 не можуть бути задоволенні вимоги банку про стягнення з неї і процентів за користування кредитними коштами.

Також ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення витрат на професійну правничу допомогу не можуть заслуговувати на уваги, оскільки витрати понесені на адвоката в сумі 3 000 грн. були документально підтверджені, а саме Договором про надання професійної правничої допомоги та представленням інтересів в суді від 03 вересня 2019 року, Додатковою угодою № 1 від 03 вересня 2019 року, ордером, Свідоцтвом на про право на зайняття адвокатською діяльністю та витягом з Єдиного реєстру адвокатів України, рахунком та оригіналом квитанції про оплату послуг.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту в апеляційному порядку не оскаржено та у відповідності до норм ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в позові в частині стягнення відсотків за користування кредитним договором суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було узгоджено умови договору щодо застосування процентної ставки за користування кредитним договором та її розмір, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів з таким висновком щодо мотивів відмови в позові в цій частині не погоджується з огляду на наступне.

Так судом встановлено, що 07 липня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 2600 грн.

Разом з цим ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними.

До позовної заяви та апеляційної скарги Банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Крім того, цього ж дня 11 липня 2011 ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», в якій визначено, що процентна ставка за користування кредитними коштами становить 1,7 % на місяць, розмір щомісячного платежу 7% заборгованості до 25 числа місяця наступного за звітним.

За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

На виконання умов договору ОСОБА_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2015 року, інші кредитні картки відповідачу не видавались.

Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідач користувалася, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.

За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на 31 липня 2018 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по кредитному договору по відсотках за користування кредитом в період з 11 липня 2011 року по 31 січня 2018 року становить 113 264,94 грн.

Відповідно до частин першої, другої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 вказаного Кодексу встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» від 11 липня 2011 року, підписаною ОСОБА_1 , процентна ставка за користування коштами погоджена сторонами в розмірі 1,7 % на місяць або 20,4% на рік.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, однак в розрахунку заборгованості та позовній заяві з посиланням на Умови та правила надання банківських послуг зазначив відсотки за різні періоди в розмірі 20,4%, 34,8%, 43,2% річних.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 липня 2011 року, посилався саме на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача ОСОБА_1 , тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 липня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі 34,8%, 43,2% річних.

З цих підстав розрахунок заборгованості, наданий банком, не можу бути взятий як належний та допустимий доказ розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитним договором.

В той же час в довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» від 11 липня 2011 року, підписаною ОСОБА_1 , процентна ставка за користування коштами погоджена сторонами в розмірі 1,7 % на місяць або 20,4% на рік.

Отже сторонами було обумовлено та погоджено умови договору щодо процентної ставки за користування кредитом, строків сплати кредиту, в зв`язку з чим суд вважає, що у позивач було право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами в період з 11 липня 2011 року по 30 квітня 2015 року.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок щодо погашення заборгованості по кредиту на користь позивача підлягає стягненню не лише тіло кредиту, а і процентів за користування кредитом.

Однак вирішуючи спір з приводу стягнення заборгованості по відсотками колегія суддів поряд з мотивів відмовив позові за недоведеністю розміру позовних вимог в цій частині виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н, отримала кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2015 року, інші кредитні картки відповідачу не видавались.

Тобто, фактично, відповідач міг користуватись кредитними коштами та відповідно здійснювати погашення по кредиту через дану картку лише до 30 квітня 2015 року.

Враховуючи правову природу даного кредитного договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку - 30 квітня 2015 року.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року, провадження №61-88св17 (справа № 2120/12694/12).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що строк дії останньої картки закінчується останнього дня - 30 квітня 2015 року, отже момент закінчення строку кредитування теж 30 квітня 2015 року, а тому у банка з 01 травня 2015 року виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору.

Відтак, у межах строку кредитування до 30 квітня 2015 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати процент, а у позивача з 01 травня 2015 року виникло право вимагати повернення кредиту в повному обсязі.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже у банку було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом в період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року після закінчення строку дії договору, а тому вимоги банку про стягнення відсотків за вказаний період є необґрунтованими і в задоволенні вимог в цій частині слід також відмовити за безпідставністю позовних вимог.

При цьому нормами ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Із положень ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В силу ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначено вище, момент закінчення строку кредитування за даним кредитним договором - 30 квітня 2015 року і з 01 травня 2015 року у банка виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору.

Як вбачається із матеріалів справи, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 06 лютого 2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, установленого статтею 257 ЦК України .

В заяві про перегляд заочного рішення суду та в окремій заяві до суду відповідач просила суд застосувати строк позовної давності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період 11 липня 2011 року по 30 квітня 2015 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

З врахуванням викладеного, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у позові з тих підстав, що між сторонами не було узгоджено умови договору щодо застосування процентної ставки за користування кредитним договором та її розмір, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, дійшов помилкових висновків, такі висновки не відповідають обставинам справи, а тому мотивувальна частина судового рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів відмови у задоволенні позову.

В даному випадку в позові слід відмовити за недоведеністю позивачем розміру заборгованості по відсоткам за користування кредитом, за пропуском строку позовної давності в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період 11 липня 2011 року по 30 квітня 2015 року, а в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року з підстав припинення права банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування.

Доводи апеляційної скарги, що позов в частині стягнення відсотків за користування кредитним договором слід задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних в мотивувальній частині постанови, слід відхилити.

Що стосується тверджень апелянта щодо необґрунтованості рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу адвоката, то колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

П. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 цього ж Закону).

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи у відзиві на позовну заяву, поданому ОСОБА_1 до суду 16 жовтня 2019 року, вона просила суд стягнути на її користь з позивача витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

При цьому ОСОБА_1 надала суду Договір про надання професійної правничої допомоги та представленням інтересів в суді від 03 вересня 2019 року, укладений між нею та адвокатом Нікітюком П.М., Додаткову угоду № 1 від 03 вересня 2019 року до даного договору, за якою встановлено розмір гонорару адвоката в сумі 3500 грн., ордер, Свідоцтво на про право на зайняття адвокатською діяльністю та витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, Акт виконаних робіт з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, оригінал квитанції про оплату послуг адвоката з надання правової допомоги в сумі 3000 грн.

Рішення судом було постановлено 30 січня 2020 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заява про відшкодування витрат на правову допомогу, розрахунок витрат та підтверджуючі докази були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

З цих підстав доводи апеляційної скарги, що відповідачем не надано належних та достеменних доказів про склад та розмір витрать, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відповідач не подала суду розрахунок витрат часу, витраченого адвокатом на ведення справи в суді, на участь в судовому розгляді та на вчинення окремих процесуальних дій, звернулася із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу лише через шість місяців після ухвалення рішення, тобто поза межами строку на подання такої заяви є необґрунтованими і не можуть бути взяті судом до уваги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова