ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2686/19
Провадження №2/477/177/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання - Бітюковою С.В.,

розглянувши позов акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2019 року акціонерне товариство "Комерційний банк Приватбанк" (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 січня 2009 року в загальній сумі 126417 грн. 33 коп., яка складалася з боргу за тілом кредиту у сумі 4814 грн. 19 коп., боргу по процентам за користуваням кредиту за період з 14 січня 2009 року по 03 березня 2018 року в сумі 121603 грн. 14 коп.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 14 січня 2009 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту шляхом підписання ряду документів, зокрема: заяви-анкети, "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів Банку", з оформленням пластикової кредитної картки. Відповідно до укладеного договору позивач надав йому кредит в сумі 5000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Однак позичальник не виконав умови кредитного договору в частині вчасного повернення кредиту, відсотків за користування ним, в зв`язку з чим за ним виникла станом на 01 вересня 2019 року заборгованість в загальній сумі, яка, окрім вказаних вище сум включала і суму боргу за пенею і комісією в розмірі 6189 грн. 60 коп., яку позивач просив стягнути в повному розмірі, за виключенням останньої суми.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві, доданій до позову просив розглядати справу у його відсутність, а позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, та заперечував проти його задоволення, вказуючи, що нарахування безпідставне та протиправне, а карткою він не користувався давно, але Банк ніяких повідомлень йому не просив: ні про підвищення процентної ставки. Ні про наявності заборгованості. Також вважав необхідним застосувати до вимог позивача строки позовної давності, бо більш як три роки не здійснював будь-яких операцій зі своєю карткою.

Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути складові його повної вартості, а також пені і штрафу за прострочене зобов`язання.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що відповідач 14 січня 2009 року підписав анкету-заяву № б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві-анкеті відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складают між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

До позову позивач додав анкету-заяву, в якій є підпис відповідача, і в ній є відмітка, що він надав згоду на оформлення на його ім`я кредитної картки "універсальна" (55 льготних днів). В ній зазначено, що позичальник отримав кредитку картку номер НОМЕР_1 .

Згідно з "Умови та правилами надання банківських послуг" строк дії кредитної картки зазначається на ній.

В той же час, Банком не було надано доказів, що відповідач має кредитну заборгованість саме за цією кредитною карткою, зазначеною в заяві на отримання кредиту.

На запит суду Банком була надана інформація про оформлення на ім`я відповідача кредитних карток за іншими номерами. Але відповідач заперечував їх отримання.

При цьому достовірних доказів, що картки, зазначені Банком були отримані і використовувалися ОСОБА_1 суду не надано, як наприклад фото із отриманою карткою, документів із його підписом про їх отримання тощо.

Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості, наданої Банком, розмір процентної ставки починаючи з 20 січня 2010 року складав 30%, 01 вересня 2014 року - 34,80 %, з 01 квітня 2015 року - 43,20 %, що явно не відповідає розміру процентної ставки, записаної в заяві-анкеті від 14 січня 2009 року, підписаній відповідачем. Доказів, що збільшення процентної ставки було узгоджено з позичальником і він погодився з нею, судом представлено не було.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в даній справі суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги в задоволенні вимог позивача слід відмовити, оскільки не доведено доказами наявність заборгованості за укладеним договором кредиту за умовами, на які посилається позивач.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не стягуються.

За викладеного, керуючись ст.ст. 258-260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі126417 грн. 33 коп., яка утворилася на 01 вересня 2019 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів після закінчення часу дії карантину, встановленого на території України Кабінетом Міністрів України.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 19 травня 2020 року.

Суддя Р.В.Козаченко