Справа № 755/6199/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря судових засідань - Кузьменко А.М.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, стягнення майнової шкоди, визнання недійсними технічного паспорту та довідки, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона отримала у спадщину за заповітом 71/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . 29/100 частин вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами успадковані та належать відповідачу. Вона (позивач) є громадянкою Російської Федерації, де і проживає постійно. За час її (позивача) відсутності в Україні відповідач прибудувала самобудову до своїх 29/100 частин, зруйнувала сарай під літерою «Д», самовільно збудувала майданчик для відпочинку. Будівельні роботи відповідач виконувала не погодивши свої дії з нею (позивачем) як співвласником жилого будинку, своїми діями відповідач привела нерухоме майно, що належить їй (позивачу), до аварійного стану, чим завдала матеріальної шкоди. В результаті цього вона (позивач) була вимушена провести термінову реконструкцію своєї 71/100 частини житлового будинку. 21.03.2018 року відповідач самостійно, без повідомлення співвласника, замовила та отримала у ТОВ «БТІ» технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , в якому відсутні складові частини нерухомого майна під літерами «Г», «Д» та самобудови відповідача. Додатково відповідач замовила та отримала довідку про показники об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої не було виявлено сарай літера «Д», який є приватною власністю співвласника - її (позивача) і за який вона сплатила державне мито при оформленні спадщини. 03.07.2018 року відповідач отримала від державного реєстратора відмову у виключенні з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно складової частини літери «Д». 27.09.2018 року відповідач на підставі сфальсифікованих документів домовилася з приватним нотаріусом Сніцаренко Г.О. про внесення змін у відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна і остання зробила Витяг про виключення з реєстру сараїв під літерами «Г» і «Д». Після втручання в незаконну діяльність вказаного нотаріуса її (позивача) представника, 27.09.2018 року нотаріус вніс повторно зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де вже вписала складові частини об`єкта нерухомого майна сараї під літерами «Г» і «Д». Вона (позивач) як власник майна, не подавала заяви про припинення права власності на сараї під літерами «Г» і «Д», питання щодо правомірності набуття нею права власності на ці об`єкти в судовому порядку не вирішувалося. Згідно даних технічного паспорту за 2007 рік вартість сараю під літерою «Д», який належав особисто їй (позивачу), на дату проведення реєстрації становила 15 271 грн. без урахування витрат на будівництво сараю. Враховуючи те, що відповідач порушила її (позивача) права, їй завдано матеріальної шкоди, і просила суд зобов`язати відповідача знести самовільно збудований майданчик для відпочинку; стягнути з відповідача 85 709 грн. в якості відшкодування за самовільно зруйнований сарай під літерою «Д», який належав їй (позивачу) на праві приватної власності; визнати недійсним технічний паспорт та довідку ТОВ «БТІ» від 21.03.2018 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, вважають позов безпідставним. Враховуючи повідомлення представника позивача в судовому засіданні про час коли дізналися про відсутність сараю, приблизно 2013 рік, представник відповідача повідомив про усну заяву про пропуск позивачем процесуального строку на звернення до суду. Також зазначив, що відеозйомка відповідачки за місцем її проживання, подана стороною позивача, є недопустимим доказом, зйомка робилася приховано, без згоди та попередження відповідачки.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Вказана позовна заява надійшла до суду 15.04.2019 року, здійснено автоматизований розподіл справи між суддями згідно протоколу від 16.04.2019 року.

Відповідно до ухвали суду від 25.04.2019 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

13.05.2019 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до підготовчого засідання.

В підготовчому засіданні стороною відповідача було заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, яке було залишено без задоволення згідно ухвали суду від 23.09.2019 року.

22.10.2019 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Згідно ухвали від 19.11.2019 року підготовче провадження закрите, справа призначена до розгляду по суті.

Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (відповідач) успадкували після смерті ОСОБА_7 в рівних долях 29/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 . В даному свідоцтві зазначено, що жилий будинок зазначений на плані під літ. «А», жилою площею 39,50 кв.м.; літня кухня під літ. «Б»; вбиральня під літ. «В», сарай під літ. «Г»; спорудження №1,2.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.02.2011 року ОСОБА_8 (відповідач) отримала у спадщину після смерті батька ОСОБА_9 29/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 . В свідоцтві зазначено, що житловий будинок, рік побудови 1962 під літерою А-1, житлова площа 39,50 кв.м., літня кухня під літерою Б, вбиральня під літерою В, сарай під літерою Г, споруди №1-№2.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.2013 року, ОСОБА_4 (позивач) успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_10 71/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . В зазначеному свідоцтві вказано, що на земельній ділянці площею 619 кв.м. розташовано житловий будинок житловою площею 39,5 кв.м., загальною площею 76,2 кв.м. (літера «А»); прибудови (літери «а, а1»); льохи (літери «а/під, а1/під»); літня кухня (літера «Б»); вбиральня (літера «В»); сараї (літери «Г, Д»); споруди (цифри «№1-2»). Вартість спадкового майна 79 990 грн.

До справи долучено копію технічного паспорту, виготовленого станом на 21.03.2018 року на будинок АДРЕСА_1 , замовниками технічного паспорту зазначено власників ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_4 (позивач). В даному технічному паспорті є опис об`єкту, а саме: житловий будинок, рік побудови 1962, літера - А; прибудова, 1962 рік побудови, літера - а; прибудова, 1962 рік побудови, літера -а1; літня кухня, 1970 рік побудови, літера - Б; вбиральня, 1960 рік побудови, літера - В; спорудження - огорожа, №1-№2. Вартість вказаних об`єктів не зазначена.

В технічному паспорті, виготовленому станом на 01.10.2007 рік на вказаний будинок, зазначені наступні об`єкти: житловий будинок, літера «А»; прибудови, літери «а, а1»; льохи літери а/під, а1/під; літня кухня літера «Б»; вбиральня літера «В»; сарай літера «Г»; сарай літера «Д»; споруди №1-2. В даному технічному паспорті визначено вартість вказаних об`єктів, серед яких дійсна вартість сараю під літерою «Д» 15 271 грн.

Крім цього, в даному технічному паспорті відмічено, що сарай під літерою «Д», площею 17,9 кв.м. є самовільним будівництвом.

До справи надано ряд Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності по будинку АДРЕСА_1 : - витяг від 11.06.2018 року, в якому вказано складові об`єкта (житловий будинок «А», прибудова «а», прибудова «а1», льох «а/під», льох «а1/під», літня кухня «Б», вбиральня «В», сарай «Г», сарай «Д», споруди 1, 2); витяг від 27.09.2018 року, в якому зазначено ті ж об`єкти, за виключенням - льох «а/під», льох «а1/під», сарай «Г», сарай «Д».

Відповідно до ст.ст.317, 328 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтями 358, 360 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Аналізуючи обставини справи, надані до справи сторонами докази, з урахуванням зазначених вище вимог законодавства, суд приходить до наступного.

Згідно правовстановлюючих документів, якими є свідоцтво про право на спадщину за заповітом на позивача та свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на відповідача, кожна сторона отримала у власність спадкове майно, яке складається з жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , а саме: позивач - 71/100 частину, а відповідач - 29/100 частин. Тобто, сторони є учасниками спільної часткової власності вказаного майна. Виділу часток в натурі не було, відсутні і докази наявності будь-яких домовленостей між сторонами про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Твердження позивача про те, що сарай під літерою «Д» перейшов їй у спадщину і належить їй на праві приватної власності є помилковим, не відповідає дійсності.

Той факт, що в свідоцтві про право власності на спадщину за заповітом на позивача на 71/100 частину зазначено загальний опис будинку, земельної ділянки та інших споруд, серед яких вказано сарай літера «Д», не може бути доказом наявності у позивача права власності на вказаний сарай. З аналогічних причин не може враховуватися і інформація - опис спірного об`єкта у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Як зазначалося вище, інформація про наявність сараю під літерою «Д» на земельній ділянці по адресі АДРЕСА_1 , міститься в технічному паспорті, виготовленому станом на 01.10.2007 року (за час життя спадкодавця позивача), і є відмітка в технічному паспорті, що сарай під літерою «Д» самовільне будівництво.

Доказів того, що сарай під літерою «Д», який є самовільним будівництвом, узаконювали чи спадкодавці, чи спадкоємці (сторони по справі), суду не було надано.

Законодавством України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Позовна вимога про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знесення, знищення сараю під літерою «Д», не знайшла свого підтвердження з вказаних вище підстав та з урахуванням того, що суд позбавлений можливості вирішити питання і щодо часткового відшкодування, відповідно до належної позивачу частки у власності - 71/100, оскільки при такій ситуації можливим є відшкодування витрат на будівництво сараю з урахування року побудови - 1962 рік.

Крім цього, позивачем не надано доказів того, що саме відповідач має нести відповідальність за знищення, руйнування неузаконеного сараю під літерою «Д».

Відеозапис наданий стороною позивача на підтвердження даного факту суд не приймає як належний та допустимий, достовірний доказ.

Суд звертає увагу і на те, що вимога позивача про відшкодування шкоди за знищений, неузаконений, не позивачем побудований в 1962 році сарай, за цінами, що діють на даний час на території України для будівництва, робіт, взагалі є невідповідною до вимог законодавства.

Безпідставним є і прохання позивача, викладене в заяві від 13.05.2020 року про стягнення з відповідача шкоди, визначеної в позові але не меншої суми 11 998 грн. 15 коп., яка була сплачена в якості державного податку на спадщину.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача знести самовільно збудований майданчик для відпочинку не знайшла свого підтвердження в суді та не підлягає задоволенню. Суду не було надано жодного належного, достовірного доказу наявності за адресою АДРЕСА_1 такого об`єкта як - «майданчик для відпочинку».

Щодо позовних вимог про визнання недійсними Технічного паспорту та Довідки БТІ від 21.03.2018 року, складених по об`єктам нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна та містить основні відомості про об`єкт нерухомого майна, такі як: місцезнаходження (адреса) об`єкта; склад; технічні характеристики; план та опис об`єкта; ім`я/найменування власника/замовника; відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна; відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт. Також, вказується рік споруди і матеріал фундаменту, стін і перекриттів, кількість поверхів, висота, розміри кімнат і нежитлових приміщень. Описується призначення кожного з них. Зазначаються відомості про роботи, які проводилися, у разі перепланування, реконструкції, їх дату і наявність дозволу на проведення.

Оспорювана Довідка, складена БТІ, містить інформативний характер щодо показників об`єкта нерухомого майна, що були встановлені при інвентаризаційному обстеженні об`єкта.

Таким чином, ні Технічний паспорт, ні Довідка не є правочинами і не можуть бути визнані недійсними, що дає підстави для відмови в задоволенні даних позовних вимог.

Звертається увага і на те, що відсутні будь-які докази того, що в Технічному паспорті, Довідці показники об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , є невідповідними тим, що мали місце на час складання вказаних документів 21.03.2018 року при здійсненні інвентаризаційного обстеження даного об`єкта працівниками БТІ. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що сарай під літерою «Д» знесено приблизно в 2013 році, що свідчить про неможливість внесення даного об`єкту до Технічного паспорту та Довідки в 2018 році.

Таким чином, всі позовні вимоги позивача є безпідставні, недоведені та є такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник відповідача заявив про пропуск позивачем строків звернення до суду та просив врахувати це при постановленні рішення.

Представник позивача вважав, що строк не пропущено, зазначене ним в суді про відсутність сараю приблизно з 2013 року є його особистою думкою.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналізуючи заяву представника відповідача, пояснення представника позивача з цього питання, докази, що містяться в справі, вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для прийняття рішення про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Жодних доказів того, коли був знесений сарай під літерою «Д», коли про це дізналася позивач, яка постійно мешкає в іншій державі, суду не було надано.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 186, 215, 256, 257, 267, 317, 321, 328, 356, 358, 360, 376, 380, 381, 1166 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 5, 12, 13, 76-80, 81, 89,141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, стягнення майнової шкоди, визнання недійсними технічного паспорту та довідки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 22.05.2020 року.

Суддя: