ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» травня 2020 року

м. Харків

справа № 619/3759/17-ц

провадження № 22ц/818/615/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представниця відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року в складі судді Калмикової Л.К.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який у подальшому уточнила та просила визнати за нею право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на:

автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 ;

автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію АХС НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 ;

телевізор плазмовий марки «Sharp» з діагоналлю 48 дюймів; телевізор плазмовий марки «LG» з діагоналлю 38 дюймів; стінку меблеву для вітальні виробництва Румунії; стіл обідній та шість стільців з натурального дерева виробництва Румунії; кухонний гарнітур виробництва України, варильну поверхню виробництва Італії, витяжку кухонну; диван шкіряний та шкіряне крісло виробництва Румунії; холодильник марки «Samsung»; спальню для гостей (диван, шафа), три кондиціонери виробництва Китай; пральну машинку марки «Samsung»; душову кабінку виробництва Китай, столик журнальний виробництва Італії; килим бежевий, розміром 2x3 м; прихожу, духова шафа «Samsung», 1 мийка типу «Kerher», стіл скляний обідній та 4 стільця до нього, всього майна на загальну суму 888 360,00 грн;

стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію у розмірі 627 318,00 грн;

припинити право власності ОСОБА_3 на автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, номерний знак НОМЕР_5 .

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року, у якому ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23 березня 2018 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено у повному обсязі;

визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на:

автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 ;

автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію АХС НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 ;

телевізор плазмовий марки «Sharp» з діагоналлю 48 дюймів; телевізор плазмовий марки «LG» з діагоналлю 38 дюймів; стінку меблеву для вітальні виробництва Румунії; стіл обідній та шість стільців з натурального дерева виробництва Румунії; кухонний гарнітур виробництва України, варильну поверхню виробництва Італії, витяжку кухонну; диван шкіряний та шкіряне крісло виробництва Румунії; холодильник марки «Samsung»; спальню для гостей (диван, шафа), три кондиціонери виробництва Китай; пральну машинку марки «Samsung»; душову кабінку виробництва Китай, столик журнальний виробництва Італії; килим бежевий, розміром 2x3 м; меблі на прихожу, духова шафа «Samsung», 1 мийка типу «Kerher», стіл скляний обідній та 4 стільця до нього, всього майна на загальну суму 913 260,00 грн;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 591 570,00 грн;

припинено право власності ОСОБА_3 на автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, номерний знак НОМЕР_5 .

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 05 червня 2018 року заяву ОСОБА_3 про скасування заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року - залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишено без змін.

09 серпня 2019 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року.

Заява мотивована тим, що заочним рішенням суду здійснено поділ майна подружжя, зокрема, меблів та побутової техніки, вартість яких визначена на підставі звіту про оцінку майна, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 за №1/01-2018.

Вказав, що замовив рецензування зазначеного звіту та ним отримано рецензію суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 від 22 липня 2019 року, за висновком якої звіт не відповідає вимогам нормативно правових актів і не може бути використаний.

Зазначив, що рецензія на звіт про оцінку майна від 22 липня 2019 року є нововиявленою обставиною, адже є істотною для справи, не була і не могла бути відома на час розгляду справи та підтверджує, що звіт про оцінку майна не може бути доказом вартості майна, набутого сторонами під час шлюбу. При цьому, інших доказів вартості меблів та побутової техніки матеріали справи не містять.

Вказав, що оскільки звіт про оцінку майна не може бути використаний як доказ вартості майна, невірним є й розрахунок вартості спільного майна та розміру грошової компенсації за транспортні засоби.

Зазначив, що заочним рішенням суду припинено право власності позивачки на автомобілі та транспортні засоби, перелічені в описовій і мотивувальній частинах рішення, та присуджено їй грошову компенсацію без внесення коштів на депозитний рахунок суду, крім того, не зазначено, що вказане майно залишається у його власності.

Просив скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_3 - задоволено частково;

заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року змінено;

позов ОСОБА_1 - задоволено частково;

визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на:

-автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 ;

-автомобіль ГАЗ 3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_5 ;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 668 200,00 грн;

припинено право власності ОСОБА_3 на автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 та автомобіль ГАЗ 3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_5 ;

відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні інших позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання за нею права власності на телевізор плазмовий марки «Sharp» з діагоналлю 48 дюймів; телевізор плазмовий марки «LG» з діагоналлю 38 дюймів; стінку меблеву для вітальні виробництва Румунії; стіл обідній та шість стільців з натурального дерева виробництва Румунії; кухонний гарнітур виробництва України, варильну поверхню виробництва Італії, витяжку кухонну; диван шкіряний та шкіряне крісло виробництва Румунії; холодильник марки «Samsung»; спальню для гостей (диван, шафа), три кондиціонери виробництва Китай; пральну машинку марки «Samsung»; душову кабінку виробництва Китай, столик журнальний виробництва Італії; килим бежевий, розміром 2 x 3 м; меблі на прихожу, всього майна на загальну суму 888 360,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 вважала, що вказана відповідачем рецензія на звіт про оцінку майна не є нововиявленою обставиною у справі, а його вимоги стосуються лише переоцінки доказів; що відповідач неодноразово оскаржував заочне рішення суду, звертаючи увагу на неналежність звіту про оцінку майна як доказу, і таким його доводам надана оцінка судами апеляційної та касаційної інстанцій; що відповідач не був позбавлений можливості провести рецензування звіту про оцінку майна під час перегляду заочного рішення в суді апеляційної та касаційної інстанцій, однак цього не зробив; що її фактично позбавлено майна та речей домашнього вжитку, необхідних для задоволення її побутових потреб, які знаходяться у будинку, що належить їй на праві приватної власності; що суд збільшив розмір компенсації вартості майна, що підлягає стягненню з відповідача, хоча вона такої позовної вимоги не заявляла.

ОСОБА_3 вважав, що рішення суду в частині стягнення з нього компенсації вартості майна підлягає скасуванню, оскільки вартість транспортних засобів отримана з мережі Інтернет, що не є належним доказом, фактично ціна є нижчою; що судом порушено та невірно застосовано норми матеріального права при припиненні його права власності на автомобілі, оскільки таке припинення можливо лише за його згодою та після внесення відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду, якої ОСОБА_1 не вносила; що у порядку поділу спільного майна подружжя за кожним слід залишити майно меблі та побутову техніку, яке знаходиться у будинках, в яких проживає кожна із сторін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Колтунової А.І., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 06 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду та відкрито провадження у справі за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Колтунової А.І., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 17 грудня 2019 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Колтунової А.І., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 18 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення суду та відкрито провадження у справі за його апеляційною скаргою.

18 грудня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення. Вказав, що судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на меблі та побутову техніку, оскільки вона не надала доказів їх вартості та того, що вони придбані в період шлюбу.

23 грудня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив ОСОБА_3 на її апеляційну скаргу. Зазначила, що побутові речі, що є предметом спору, придбані в період шлюбу, та звіт про оцінку майна є належним доказом; що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її будинком.

08 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому вона просила залишити її без задоволення. Вказала, що ОСОБА_3 не були заявлені вимоги щодо призначення експертизи для визначення вартості спірних автомобілів протягом розгляду справи судами трьох інстанцій; що відповідач продав один з транспортних засобів з метою уникнення його поділу; що надані відповідачем звіти про оцінку вартості транспортних засобів є неналежними доказами.

Також 08 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до її апеляційної скарги, в яких вона вказала, що рецензія на звіт про оцінку майна не є нововиявленою обставиною, а також рецензія не відповідає вимогам законодавства щодо проведення процедури рецензування, складена на звіт, строк дії якого сплив; що оцінювати докази, зокрема, і звіт про оцінку майна може лише суд; що безпідставний перегляд заочного рішення суду за нововиявленими обставинами порушує принцип остаточності судового рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Колтунової А.І., Бровченка І.О., Бурлака І.В. від 08 січня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

30 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до її апеляційної скарги, у яких вона посилалась на практику Верховного Суду в аналогічних справах.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 11 лютого 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

21 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 619/3759/17 (22ц/818/615/20) за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року в складі судді Калмикової Л.К. за заявою ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 22 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення рецензією на звіт про оцінку спірного майна його невідповідності вимогам нормативно-правових актів та неможливості використання є нововиявленою обставиною у справі.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 13 вересня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 листопада 2015 року.

У період шлюбу сторони придбали майно, яке складається з транспортних засобів, предметів домашньої обстановки та вжитку, згоди щодо поділу якого вони не досягли, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у цій справі.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року, у якому ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23 березня 2018 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено у повному обсязі;

визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на:

автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , 2010 року випуску, колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, 2007 року випуску, свідоцтво про реєстрацію АХС НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 ;

телевізор плазмовий марки «Sharp» з діагоналлю 48 дюймів; телевізор плазмовий марки «LG» з діагоналлю 38 дюймів; стінку меблеву для вітальні виробництва Румунії; стіл обідній та шість стільців з натурального дерева виробництва Румунії; кухонний гарнітур виробництва України, варильну поверхню виробництва Італії, витяжку кухонну; диван шкіряний та шкіряне крісло виробництва Румунії; холодильник марки «Samsung»; спальню для гостей (диван, шафа), три кондиціонери виробництва Китай; пральну машинку марки «Samsung»; душову кабінку виробництва Китай, столик журнальний виробництва Італії; килим бежевий, розміром 2x3 м; меблі на прихожу, духова шафа «Samsung», 1 мийка типу «Kerher», стіл скляний обідній та 4 стільця до нього, всього майна на загальну суму 913 260,00 грн;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 591 570,00 грн;

припинено право власності ОСОБА_3 на автомобіль «Volkswagen Transporter», кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль ГАЗ-3309, шасі № НОМЕР_3 , колір білий, номерний знак НОМЕР_5 .

Зазначене судове рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року.

22 липня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 складено рецензію на звіт про оцінку майна №1/01-2018, виконаний ФОП ОСОБА_5 (а. с. 64-71, том 5).

Як вбачається з висновку рецензента, виконавцем звіту про оцінку майна №1/01-2018 не обґрунтовано вибору виду вартості та її відповідність вимогам нормативно правових актів з оцінки майна; не зібрані вихідні дані та інша інформація, яка необхідна для оцінки майна; оцінювачем не застосовано в повному обсязі під час оцінки майна методичні підходи, методи та оціночні процедури. Загальний висновок рецензента звіт не відповідає вимогам нормативно правових актів і не може бути використаний (а. с. 71, том 5).

Відповідно до частин 1,2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною сутністю є фактичними даними, що спростовують факти, які було покладено в основу рішення, а відтак у разі, якщо нововиявлена обставина була відома суду під час ухвалення судового рішення, то вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Ознаку «не були і не могли бути відомі особи» слід розглядати як сукупність цих двох необхідних умов, тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Як вбачається з пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що, якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Істотними для справи обставинами вважаються такі факти і події, які мають юридичне значення для взаємовідносин сторін, що звернулись до суду з метою розгляду спірної ситуації, тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді справі, ні суду, який її розглядав та вирішував її по суті.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, також не можуть визнаватися нововиявленими.

Відповідні правові позиції щодо визначення нововиявлених обставин наведено у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі 2а-7523/10/1270, від 10 квітня 2019 року у справі № 813/8070/14 (454/2641/14-а), від 19 червня 2019 року у справі № 815/1918/15.

Крім того, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Як вбачається з заяви про перегляд судового рішення, як на нововиявлену обставину ОСОБА_3 посилається на те, що він звернувся до оцінювача з метою проведення рецензування звіту про оцінку майна від 28 січня 2018 року, та за результатами рецензування рецензент дійшов висновку, що звіт не відповідає вимогам нормативно правових актів і не може бути використаний.

За змістом частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі, на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акту оцінки майна).

Разом з тим, при вирішенні питання щодо наявності підстав для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами необхідно чітко розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Рецензія на звіт про оцінку, проведена відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», є за своєю природою новим доказом у справі.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 5023/5450/11.

Отже, ОСОБА_3 не наводить у своїй заяві нововиявлені обставини, а фактично на підтвердження своєї позиції у справі надає суду новий доказ, який отримав вже після прийняття постанови суду касаційної інстанції від 29 травня 2019 року, - рецензію звіту про оцінку майна від 22 липня 2019 року.

Однак, подання нового доказу у справі не є, згідно положень частини четвертої статті 423 ЦПК України, підставою для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків, в тому числі, і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи, не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Також, у суду відсутні підстави вважати, що обставини невідповідності звіту про оцінку майна законодавству України з питань оцінки та неможливість його використання для визначення вартості майна не могли бути відомі ОСОБА_3 на час розгляду справи, оскільки він мав право звернутись з відповідним запитом до рецензента в порядку статті 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» протягом розгляду справи судами трьох інстанцій, однак, таким правом не скористався.

Крім того, у апеляційній та касаційній скаргах на заочне рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 посилався на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вартості спірного майна меблів та побутової техніки, а під час складання звіту про оцінку майна експертом майно особисто не оглядалось, не з`ясовано його наявність, час придбання та фізичний знос, та зазначеним доводам ОСОБА_3 надана оцінка судами апеляційної та касаційної інстанцій. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року вказано, що відповідач не скористався своїм правом та не надав докази на підтвердження вартості спільного майна подружжя під час розгляду справи судом першої інстанції, а також не довів поважності причин своєчасного неподання таких доказів до місцевого суду. Таким чином, вартість майна, яке підлягає поділу, була визначена судами на підставі доказів, наданих позивачем, які не були спростовані відповідачем.

Отже, ОСОБА_3 вже посилався на ненадання позивачкою належних доказів вартості спірного майна, та ці його доводи були предметом розгляду суду, тому вказані обставини не можуть бути підставами для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Доводи ОСОБА_3 , що заочним рішенням суду припинено право власності позивачки на автомобілі та транспортні засоби, перелічені в описовій і мотивувальній частинах рішення, та присуджено їй грошову компенсацію без внесення коштів на депозитний рахунок суду, при цьому, не зазначено, що вказане майно залишається у його власності, а також, що припинено його право власності на автомобілі без його згоди та без попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки жодним чином не свідчать про наявність нововиявлених обставин у справі, а свідчать про його незгоду з судовим рішенням. Разом з тим, доводи ОСОБА_3 щодо невнесення коштів на депозитний рахунок суду були викладені ним у касаційній скарзі, однак, судом касаційної інстанції не визнано їх такими, що тягнуть за собою скасування заочного рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що судове рішення суду першої інстанції необхідно переглянути за нововиявленими обставинами, оскільки вартість спірних транспортних засобів отримана з мережі Інтернет, що не є належним доказом; що у порядку поділу спільного майна подружжя за кожним слід залишити майно меблі та побутову техніку, яке знаходиться у будинках, в яких проживає кожна із сторін, є безпідставними, оскільки стосуються переоцінки доказів у справі, що неприпустимо при вирішенні питання щодо перегляду справи за нововиявленими обставинами.

Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , є підставою для касаційного оскарження судового рішення, яке вже переглянуто судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені ОСОБА_3 в заяві про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року обставини не є нововиявленими в розумінні статті 423 ЦПК України, а доводи ОСОБА_1 є переоцінкою доказів у справі, у зв`язку з чим апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення - скасувати, заяву ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги задоволено частково, ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" як інвалід ІІ групи та виходячи з вимог апеляційних скарг, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 березня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.