Справа № 489/1041/20
Номер провадження 2/489/1492/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2020 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі - відповідачі) про визнання біржової угоди дійсною та визначення ідеальних часток в частинах спільної сумісної власності

встановив

У березні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання біржової угоди дійсною та визначення ідеальних часток в частинах спільної сумісної власності. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 19.10.1998 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який було укладено на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т». Всі умови договору сторони виконали, окрім нотаріального посвідчення. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначеної квартири, проте на теперішній час позивач позбавлена можливості оформити свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки цьому перешкоджає відсутність нотаріального посвідчення договору, а також невизначеність частки за кожним із власників у праві спільної сумісної власності. Позивач просила визнати за померлим ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України не надходило.

Відповідачі відзиву на позовну заяву до суду не подали. Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалося судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресами останнього відомого місця реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.10.1998 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1421, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купили квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір оформлено на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т» та зареєстровано в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.11.1998 за реєстровим № 20418.

З довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13.04.2020 № 814 вбачається, що станом на 28.12.2012 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.1998 та зареєстровано в БТІ 02.11.1998.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майна вищевказана квартира не зареєстрована.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 19.10.1998, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зверталась до нотаріуса та отримала усну відповідь про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо частки квартири, через неможливість встановлення частки спадкодавця.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Доказів того, що між власниками спірної квартири мала місце домовленість щодо розміру належних кожному з них часток, суду не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що їх частки були рівними.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду.

Позивач пояснила, що їй було усно відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки від письмової відповіді вона відмовилась через брак коштів. Неможливість встановлення частки спадкодавця у квартирі перешкоджає позивачу в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання біржової угоди дійсною та визначення ідеальних часток в частинах спільної сумісної власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1421 від 19.10.1998, укладений на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т» та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.11.1998 за реєстровим № 20418, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купили квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними і становлять по 1/2 частки для кожного.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення (підписання) або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення підписано 20.05.2020.

Суддя В. В. Кокорєв