Справа № 450/4050/19 Провадження № 2/450/715/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

"14" травня 2020 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про (предмет спору) : про поділ автомобіля ВАЗ -210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний сторонам на праві спільної сумісної власності,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача):

29.10.1988 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 29.10.1988 року. 06.10.2018 року сторони набули права власності на автомобіль ВАЗ-210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , зазначений транспортний засіб зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Із 2017 року шлюбні стосунки сторін фактично припинилися, відповідач проживає окремо, по місцю своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 не зявляється і не проживає протягом двох років. Відповідач одноосібно користується належним на праві спільної власності сторонам автомобілем ВАЗ 210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 , не надаючи змоги позивачці ним користуватись. Згідно інформації розміщеної в офіційному виданні «Бюлетень автотоварознавця», ринкова вартість реалізації автомобіля із аналогічними до автомобіля ВАЗ-210994-20 характеристиками складає 64 970 грн. Просила провести поділ автомобіля та присудити грошову компенсацію у розмірі 32 485 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. На підставі викладеного, просила позовні вимоги задоволити, про що подала до суду відповідну заяву та просила справу слухати у її відсутності.

Позиція відповідача: у судове засідання на виклик суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходило.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

27.11.2019 року запит щодо доступу до персональних даних; 11.12.2019 року відповідь на запит, щодо доступу до персональних даних; 12.12.2019 року ухвала про відмову у забезпеченні позову; 12.12.2019 року ухвала відкриття провадження та призначення справи до розгляду; 27.02.2020 року ухвала судового засідання; 14.05.2020 року заява про розгляд справи у відсутності позивачки.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Беручи до уваги вищенаведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У судовому засіданні встановлено, що 29.10.1988 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 29.10.1988 року. 06.10.2018 року сторони набули права власності на автомобіль ВАЗ-210994-20 реєстраційний номер НОМЕР_1 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , зазначений транспортний засіб зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, у розумінні сімейного законодавства автомобіль ВАЗ-210994-20, номерний знак НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, Відповідно до висновку про правильне застосування норм права, що викладена у постанові від 16.01.2019 №725/2488/16-Ц Верховного суду.

Вирішуючи спір про поділ спільного майна подружжя, суд повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обігу), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбанні чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Отже, оскільки під час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі набули у власність спірний транспортний засіб і такий є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зважаючи на те, що відповідач одноособово користується вказаним автомобілем, з нього слід стягнути 1/2 частки його ринкової вартості.

В силу ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно інформації, розміщеної в офіційному виданні «Бюлетень автотоварознавця», ринкова вартість реалізації автомобілів із аналогічними до автомобіля Ваз 210994-20 характеристиками складає 64 970 гривень. З огляду на наведене, з відповідача на користь позивачки слід стягнути половину вказаної суми.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та обґрунтованою і на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 32 485 грн.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 768,40 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 половину вартості автомобіля ВАЗ 210994-20, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 32 485 грн. (тридцять дві тисячі чотириста вісімдесят п`ять гривень) та 768,40 грн. понесених судових витрат, а всього 33 253,40 грн. (тридцять три тисячі двісті п`ятдесят три гривні сорок копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги через Пустомитівський суд Львівської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення, а учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30-денного строку з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 19.05.2020 року.

СуддяД. А. Кукса