КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2469/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м. Київ

Справа № 752/24173/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року, постановлену у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. про відкриття виконавчого провадження № 56917163 від 20.08.2018 незаконною та скасувати її.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначила, що 20.08.2018 державним виконавцем Вавдійчик А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56917163. При цьому державний виконавець не направив вказану постанову боржнику в строк, визначений ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, зазначила, що форма та зміст оскаржуваної постанови не відповідає вимогам п. 2 ч. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, оскільки не містить обґрунтованого мотивування рішення, з яких підстав державний виконавець дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 1000 грн., не зазначив у резолютивній частині прийняте ним рішення, строку і порядку оскарження постанови, а лише зазначив розмір штрафу, дані боржника. У зв`язку з цим вважає постанову незаконною та просить її скасувати.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу, посилаючись на незаконність ухвали, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56917163 від 20.08.2018 року у порушення строків, передбачених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме зі сплином строку наступного робочого дня - 04.08.2018 року після передання до виконання державному виконавцю постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 54144813 від 15.05.2018 року. Таким чином, державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження порушено п. 5 ч. 1 ст. 3, п.1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» щодо порядку відкриття виконавчого провадження, тому оскаржувана постанова є незаконною. Однак вищевказану обставину не було з`ясовано судом та не взято до уваги під час ухвалення судового рішення. Також, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем у порушення строку для пред`явлення до виконання та не відповідає ч. 12 Інструкції, тобто є незаконною.

Зазначає, що суд в оскаржуваній ухвалі посилається на положення закону - п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, згідно з якою постанова державного виконавця, як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити, як мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків). В оскаржуваній постанові у мотивувальній частині міститься лише посилання на положення Закону України «Про виконавче провадження» та посилання на те, що документ вступив у законну силу (набрав чинності): 15.05.2018 року. Будь-якого іншого обґрунтування щодо ухвалення державним виконавцем вказаного рішення не зазначено. Таким чином, в оскаржуваній ухвалі суду посилання суддею на наявність мотиву у змісті оскаржуваної постанови згідно з п. 7 Інструкції, підтверджує факт невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам даної справи.

Крім того, судом не застосовано ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», що регулює порядок повідомлення про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем, згідно з якою підтвердженням законного повідомлення про відкриття виконавчого провадження є відправлення постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення боржнику. Таке повідомлення в матеріалах справи відсутнє.

Стверджує, що посилання суду щодо недоведеності порушених прав та інтересів при зверненні до суду зі скаргою як на підставу для відмови у задоволенні скарги є порушенням ст. 447 ЦПК України, зі змісту диспозиції якої вбачається відсутність обов`язку заявника при зверненні до суду зі скаргою на незаконне рішення державного виконавця підтверджувати факт порушення його прав чи свобод.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при розгляді скарги ОСОБА_1 судом першої інстанції було встановлено, що 20.08.2018 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. відкрито виконавче провадження № 56917163, на підставі постанови № 54144813, виданої 15.05.2018 року Голосіївським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

Державним виконавцем на адресу ОСОБА_1 супровідним листом від 20.08.2018 року направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 56917163, винесену при примусовому виконанні постанови № 54144813 від 15.05.2018 року, що видав Голосіївський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження № 56917163, відповідно до п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, містить необхідні та вичерпні дані щодо мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

Суд зазначив, що ним не встановлено порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, в частині незазначення державним виконавцем обов`язкових реквізитів, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів боржника.

Тому суд дійшов висновку, що заявником не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами факту неправомірності дій державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. та судом не встановлено порушень прав чи свобод особи, яка подала скаргу, з боку державного виконавця.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже право на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, а так само порядок розгляду такої скарги та постановлення судом ухвали пов`язані із наявністю судового рішення, ухваленого відповідно до вимог ЦПК України, та примусовим виконанням такого рішення.

Звертаючись до суду з даною скаргою на постанову державного виконавця від 20 серпня 2018 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови № 54144813, виданої 15 травня 2018 року Голосіївським РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_1 посилалась на положення ст. 447-453 розділу VІІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». При цьому посилалась на порушення її прав у виконавчому провадженні, вказуючи, що оскаржувана постанова оформлена державним виконавцем з порушенням процедури, передбаченої ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, не містить обґрунтованого мотивування рішення, з яких підстав державний виконавець дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 1000 грн., не зазначив у резолютивній частині прийняте ним рішення, строку і порядку оскарження постанови, а лише зазначив розмір штрафу, дані боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик А.С. від 20.08.2018 року відкрито виконавче провадження № 56917163 з виконання постанови № 54144813, виданої 15.05.2018 року Голосіївським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про стягнення з ОСОБА_1 ( боржника) на користь Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (стягувача) коштів в розмірі 1000 грн. ( а.с. 16-17).

Зазначена постанова ВП № 54144813, щодо виконання якої відкрито виконавче провадження, прийнята старшим державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Бортніком В.В. 15 травня 2018 року про стягнення витрат у виконавчому провадженні при виконанні виконавчого листа, виданого 17.05.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва про зобов`язання ОСОБА_1 за власний кошт відновити знищені межові знаки по винесенню земельної ділянки в натурі на місцевості, стягувачем у якому є ОСОБА_2 ( а.с. 18-19)

Також з матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження ВП № 54144813 з примусового виконання вказаного виконавчого листа, виданого 17.05.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва, закінчене постановою державного виконавця Бортніка В.В. від 23 травня 2018 року у зв`язку з поверненням виконавчого документа відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 2 постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження витрати виконавчого провадження, виконавчий збір та штрафи винесено в окреме провадження ( а.с. 122-123).

Таким чином, зі змісту скарги та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує постанову державного виконавця відділу ДВС щодо виконання не судового рішення у цивільній справі, а постанови державного виконавця від 15.05.2018 року про стягнення витрат у виконавчому провадженні.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Частиною 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, зокрема, щодо виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц та у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11, від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15, від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, прийнявши до розгляду скаргу та розглянувши її по суті в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону не врахував, зробивши помилковий висновок про розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства, залишивши поза увагою те, що в даному випадку заявник оскаржує рішення державного виконавця, прийняте під час примусового виконання постанови державного виконавця про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та прийнята з порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, ч.2 ст. 377 ЦПК України є підставою для її скасування із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1. ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Відповідно до положень частини 1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює заявнику, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, оскаржувана ухвала у зв`язку з порушенням правил юрисдикції підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 377, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2 - закрити.

Роз`яснити заявнику, що розгляд скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вавдійчик Анжеліки Сергіївни віднесено до юрисдикції адміністративного виду судочинства.

Роз`яснити заявникові про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.