Єдиний унікальний номер 236/5062/19
Номер провадження 22-ц/804/1567/20
Головуючий у 1 інстанції Бєлоусов А.Є. Єдиний унікальний номер 236/5062/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/1567/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 лютого 2020 року цивільну справу №236/5062/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Бєлоусов А.Є., повний текст рішення складено 26 лютого 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року позивач звернулась з позовом до АТ «Українська залізниця» (попередня назва - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року, звільнена у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив з нею повний розрахунок. Сума заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 21 434 грн. 52 коп. Просила стягнути з відповідача на її користь зазначену заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 лютого 2020 року (з урахуванням ухвали того ж суду від 27.04.2020 року про виправлення описки) позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 19429 грн. 97 коп. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум, оскільки адміністративні будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень (м.Донецьк) була захоплена невідомими особами.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 травня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 позивач працювала на різних посадах у Ясинуватському будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні ДП «Донецька залізниця», у тому числі на посаді інженера 2 категорії виробничо-технічного відділу. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління реорганізоване шляхом злиття у ВП «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 9526/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 (табельний номер 0019) звільнено з посади інженера 2 категорії за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року, про що зроблений запис у її трудовій книжці.

Відповідно до наказу № 9526/ДН-ОС від 10.07.2017 року при звільненні ОСОБА_1 передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 25 днів відпустки. Даний наказ підписаний в.о. начальника СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» Подлузьким В.О.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст.115, 116 КЗпП України, обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з 16 березня по 17 липня 2017 року, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати праці за вказаний період, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої. Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Згідно наказу №66 від 20.03.2017 року «Про встановлення простою у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне управління» встановлено початок простою з 20.03.2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу. на весь період знаходження у простої проставляється літерний код «П». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи.

Відповідачем не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах, його звільнення саме 17 липня 2017 року та наказ № 9526/ДН-ОС від 10.07.2017 року, яким передбачені грошові виплати працівнику.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 0019) становив 5394 грн. у місяць. Тобто дві треті тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно з зазначеним наказом, становили 3596 грн. Таким чином, убачається, що визначена судом першої інстанції сума заборгованості по оплаті за період простою за березень-липень 2017 року, здійснено у відповідності до вимог ст.113 КЗпП та наказу, виданого відповідачем.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог щодо стягнення з позивача суми заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпуски та вихідної допомоги, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі наказом № 9526/ДН-ОС від 10.07.2017 року «Про припинення трудового договору», згідно якого позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 25 днів відпустки.

Також позивачем надано копії табелів обліку використання робочого часу, згідно яких у березні 2017 року позивачем відпрацьовано 10 днів, 10 днів у простої, у квітні 2017 року - 19 днів простою, у травні - 16 дні простою, 4 - перевід на неповний робочий день (тиждень), у червні - 5 днів простою, 16 - перевід на неповний робочий день (тиждень), у липні - 1 день простою. Табеля завірені підписами працівника кадрової служби Гловацькою Н.О. та керівника структурного підрозділу.

Згідно копії розрахункових листів за березень 2017 року позивачу нараховано 5452,72 грн., до виплати - 4335,91 грн., за квітень 2017 року нараховано 3596,18 грн., до виплати - 2912,91 грн., за травень 2017 року нараховано 2948,99грн., до виплати - 2344,98 грн., за червень 2017 року нараховано 921,56 грн., до виплати - 732,81 грн., за липень 2017 року нараховано 13880,27 грн., до виплати - 11107,91 грн. Дані розрахунки завірені підписами начальника ВП Чистякова О.Г., в.о. головного бухгалтера О.М. Кравчука, бухгалтера ОСОБА_2 О.А., та печаткою підприємства. Кількість відпрацьованих днів та днів у простої у табелях та розрахунках заробітної плати співпадає.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, а також, що з 16 березня по 17 липня 2017 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, до суду надані розрахункові листи, табелі обліку робочого часу, наказ про звільнення.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Також апеляційний суд не приймає посилання відповідача на довідку №286/2 від 04.02.2020 року, що надана відповідачем та з якої убачається відсутність нарахувань заробітної плати позивачу за період з квітня по липень 2017 року, оскільки вона суперечить сукупності інших доказів у справі.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючі заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. Сама по собі втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, та, за умови доведеності позовних вимог іншими доказами, ні є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

У даному випадку саме відповідач повинен довести сплату належних позивачу сум та відсутність заборгованості перед ним.

Та щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору», табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем. Ані до суду першої, ані апеляційної інстанції відповідачем не було надано будь-яких належних доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства, чи що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.

Ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував належними доказами.

Суд першої інстанції також вірно зазначив, що заборгованість по оплаті простою за спірний період у загальній сумі 19429 грн. 97 коп. без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів, оскільки відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду та зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст..ст. 367, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

О.О. Тимченко