СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10165/19

пр. № 2/759/2322/20

18 травня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2019 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання права власності на 83,5/100 частин квартири АДРЕСА_1 , здійснити поділ в рівних частинах боргових зобов`язань за договором іпотечного кредиту від 04.06.2008 за №1.08062499, стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 19.04.2003 по 29.10.2018 позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у період якого народилась двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За період шлюбних відносин, сторони на підставі договору про іпотечний кредит №1.08062499 від 04.06.2008, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_3 , придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку, на підставі договору про іпотеку від 04.06.2008 передано в іпотеку банку в якості забезпечення виконання боргових зобов`язань. Значну частину коштів за квартиру позивач сплатила за рахунок власних заощаджень, частка у праві власності позивача на спірне нерухоме майно становить 67 %, інші 33% належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Усього позивачу належить 83,5 % майна.

Ухвалою суду від 05.06.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче провадження (а.с. 29).

Ухвалою суду від 22.10.2019 позовні вимоги залишено без розгляду (а.с. 36).

Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2019 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 67-70).

Ухвалою суду від 24.02.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 87).

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, заяви про слухання справ без його участі не надіслав (а.с. 94).

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 33, 78), причини неявки суду не відомі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що в період з 19.04.2003 по 29.10.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_5 (а.с. 13-14).

За період перебування сторін у шлюбі, ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Вказане майно придбане на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2008, покупцем за яким є ОСОБА_3 Квартиру придбано за ціною 795400 грн. 00 коп., що згідно курсу НБУ, на день укладення еквівалентно 164000 дол. США. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В. (а.с. 18).

Відповідно до технічного паспорту від 1997 р., квартира АДРЕСА_1 , складається з трьох кімнат, загальна площа 68,30 кв.м., жила площа 46,40 кв.м. (а.с. 19-20).

04.06.2008 ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит №1.08062499, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 52000 дол. США на строк користування 240 міс., а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 10,99% річних. Кредит надається позичальнику для придбання у власність житлової нерухомості: квартири АДРЕСА_1 (а.с. 22-24).

В якості забезпечення виконання за кредитним договором, між Банком та відповідачем 04.06.2008 укладено іпотечний договір №1.08062499, відповідно до умов якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку житлову нерухомість, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку іпотекодавець підтверджується договором купівлі-продажу від 04.06.2008 (а.с. 21).

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судами встановлено, що вартість спірної квартири становить 795400 грн. 00 коп., що в еквіваленті складає 164000 дол. США. Майно придбане за рахунок коштів ОСОБА_1 у розмірі 533500 грн. 00 коп., що еквівалентно 110000 дол. США, які позивач отримала від відчуження 04.06.2008 належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16), та за рахунок кредитних коштів подружжя в розмірі 52000 дол. США.

З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що придбання спірної квартири відбулося за рахунок сплати наступних сум: 533500 грн. 00 коп., які були особистою приватною власністю позивача, а решта вартості квартири в розмірі 52000 дол. США покрито за рахунок спільних кредитних коштів подружжя.

Таким чином, частка спільної сумісної власності подружжя в спірному майні становить 83,5/100 частин квартири.

Щодо вимог про поділ боргових зобов`язань, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2, 4 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в

інтересах сім`ї (пункт 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року №6-539цс16.

Встановлено, що частка у квартирі, яка придбана за 52000 дол. США кредитних коштів, та є спільною сумісною власністю подружжя, адже придбана за кредитні кошти, отримані в інтересах сім`ї на набуття обома сторонами права на спірну квартиру.

Так як кредитний договір укладено заявником в період перебування у шлюбі, отримані за ним кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про покладення в рівних частках на сторін виконання зобов`язань за договором іпотечного кредиту №1.08062499 від 04.06.2008, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_3 .

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 57, 60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 83,5/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Боргові зобов`язання за договором іпотечного кредиту від 04.06.2008 за №1.08062499, укладеного між Закритим акціонерним товарством «Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_3 на придбання житлової нерухомості поділити порівну між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 6641 (шість тисяч шістсот сорок одна) грн 59 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 22.05.2020.