Провадження № 22ц-824/5478/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

21 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Поливач Л.Д.,-

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа - інспектор 3 роти 1 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Німченко Олександр Миколайович , про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що інспектором 3 роти 1 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Німченком О.М. було винесено щодо неї постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАА № 306635 від 25 лютого 2018 року та здійснено евакуацію її автомобіля на штрафний майданчик.

У подальшому, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року її адміністративний позов про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення було задоволено і дії інспектора Департаменту патрульної поліції Німченка О.М. щодо розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності визнано протиправними та скасовано постанову про накладення на неї адміністративного стягнення.

Вказує, що залишившись без засобу пересування, вона змушена була терміново вжити заходів для повернення автомобіля, у зв`язку з чим понесла майнові витрати щодо послуг паркувального майданчика, послуг евакуатора, банку та витрат на паливо, крім того, їй було завдано моральну шкоду, що полягає у втраті часу на повернення автомобіля, відволікання свого чоловіка від роботи для надання їй транспортних послуг та враховуючи складні погодні умови під час очікування повернення патрульних в день евакуації, вона змушена була заходити до кав`ярні та замовляти собі теплі напої, що не було передбачено у її фінансових витратах на цей день, було порушено нормальний спосіб життя, оскільки вона змушена була докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав.

Враховуючи викладене, просить суд стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь 2327 гривень майнової шкоди та 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Департаменту патрульної поліції за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 гривень та 704 гривні 80 копійок судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник Департаменту патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить його в частині задоволених позовних вимог - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що позивачкою не було належним чином доведено наявність у неї моральних чи фізичних страждань, завданих неправомірними діями інспектора ДПП та не надано належних доказів на підтвердження обставин заподіяння їй такої шкоди, тому вважає висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову у цій частині необґрунтованим.

У свою чергу, позивачка ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції та зокрема зазначає про те, що незаконними діями працівника поліції було завдано їй моральних втрат, оскільки було порушено її право власності, що полягало у вилученні її автомобіля та фактично позбавлення права на керування ним протягом тривалого часу, а також душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із необхідністю захищати свої права, при цьому також посилається на рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до яких заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання нею будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова в справі про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, була скасована, а дії інспектора Німченка О.М. визнані протиправними, при цьому позивачка зазнала душевних страждань, оскільки була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора, тому з огляду на засади розумності та справедливості суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 500, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, інспектором 3 роти 1 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Німченком О.М. було винесено щодо ОСОБА_1 постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАА № 306635 від 25 лютого 2018 року та здійснено евакуацію її автомобіля на штрафний майданчик.

Рішенням заступника начальника Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП Євдокимова Д.А. постанову про накладення адміністративного стягнення ЕАА № 306635 від 25 лютого 2018 року залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с.55-56).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 3 роти 1 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Німченка О.М. про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Визнано протиправними дії інспектора 3 роти 1 батальйону 1 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Німченка О.М. щодо розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КпАП України; скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАА № 306635 від 25 лютого 2018 року (а.с.7-11).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди не оскаржено, тому суд апеляційної інстанції перевіряє його лише у межах доводів і вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

З урахуванням положень п. 10 с. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно з частинами 1, 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури або суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові зокрема внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Статтею 3 цього закону визначено, що у випадках вказаних в ст. 1 Закону громадянинові відшкодовуються, зокрема, моральна шкода.

Тобто, пунктом 5 ст. 3 вказаного Закону передбачено право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу як адміністративного стягнення.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив:

37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р.) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою було належним чином доведено заподіяння їй моральних втрат внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та тимчасового відібрання у неї автомобілю, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, та з урахуванням принципу розумності та справедливості дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачки 500, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо наявності моральних втрат, які вона понесла внаслідок незаконних дій працівника поліції, колегія суддів відхиляє, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону та спростовуються обставинами справи, при цьому апелянт не навів обґрунтованих мотивів, що свідчили б про безпідставність стягнутої судом суми моральної шкоди, натомість місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що неправомірні дії працівника поліції, які виразилися у незаконному накладенні на позивачку адміністративного стягнення та вилучення автомобіля, призвели до неприємних переживань ОСОБА_1 , втрати у зв`язку з цим емоційної рівноваги, понесення додаткових фінансових витрат, на які вона не розраховувала, крім того суд врахував суть заявлених позовних вимог, тривалість, характер та спосіб порушеного права позивачки відповідачем, а визначений судом розмір відшкодування відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, через що такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду у цій частині.

Інші доводи апелянта були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом було дотримано норми матеріального та процесуального права, а внутрішні переконання суду при визначенні розміру моральної шкоди відповідають обставинам справи, ступеню вини відповідача та моральним засадам суспільства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: