Дата документу 15.05.2020 Справа № 330/2757/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/2757/19 Головуючий у 1-й інстанції: Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/807/1588/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.09.2010 року у розмірі 18 655,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір від 02.09.2010 року, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку разом з самими «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у анкеті-заяві.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Проте відповідач в обумовлені правочином строки свої зобов`язання не виконував, у зв"язку з чим станом на 30.09.2019р. згідно наданого позивачем розрахунку у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 18 655,13 грн., яка складається з наступного: 2 991,64 грн. - заборгованість за кредитом; 14 298,96 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 864,53 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з нього на свою користь разом із судовими витратами у справі.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2020 року в

задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л.подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надійшло, що не є перешкодою у апеляційному розгляді справи відповідно до положень ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно з позовною заявою між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір від 02.09.2010 року, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Та цих обставин не заперечував відповідач, що суд вважав визнанням позову у відповідності до вимог статті 82 ч. 1 ЦПК України, а тому ці обставини доказуванню при розгляді справи не підлягали.

Перевіривши надані матеріали справи та розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю позивачем. При цьому, суд вказував на такі обставини: в анкеті-заяві відповідач зазначив про намір отримати зарплатну картку, а не кредитну; позивачем не було надано оригіналу анкети-заяви на вимогу суду про його витребування; позивачем не доведено, яку саме картку надано відповідачу; розрахунок заборгованості не базується на виписці про рух коштів по картрахунку відповідача, оскільки заборгованість у виписці є більшою, ніж в розрахунку; банком безпідставно нараховані відсотки після спливу терміну кредитування. На думку суду, всі ці обставини свідчили про недоведеність позовних вимог банку.

В апеляційній скарзі банк наголошує на суперечливості таких висновків суду, оскільки суд фактично встановив наявність кредитних відносин між сторонами у справі, але будь-якої суми, навіть підтвердженого тіла кредиту з відповідача не стягнув, в той час як визнав, що «Умови та правилами надання банківських послуг», «Правила користування

платіжною карткою» та «Тарифи Банку» складають між відповідачем та банком договір. Посилаючись на те, що Довідка про умови кредитування містить відомості про тип картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а Виписка про рух коштів по картрахунку відповідача свідчить про фактичне користування відповідачем кредитними коштами, вважає що цим довів свої вимоги, зокрема, щодо кредитних відносин з відповідачем, наявність у останнього перед банком заборгованості та її визначений в позові розмір.

Перевіривши вказані доводи банку, колегія знаходить їх частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, дійсно, з заяв по суті справи, поданих представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Фоменком О.С., слідує, що заперечення проти позову базуються лише на відсутності оригіналу анкети-заяви та пропуску банком строку позовної давності ( а.с. 48, 68).

Всі решта обставин відповідачем не заперечувались, та встановлені судом в рішенні обставини щодо визнання ним того факту, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір, не оскаржені ОСОБА_1 .

З наданої виписки по картрахунку відповідача встановлено, що він фактично отримав кредитну картку, на яку був встановлений кредитний ліміт, за № НОМЕР_1 зі строком дії до 08/14, та суд також вважав, що така картка перебувала у користуванні відповідача, оскільки судом саме аналізувався строк її дії та неможливість після вказаної на ній дати нараховувати відсотки.

Суд зазначав, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі врегульовані вимогами ст.ст. 526, 299, 625, 1049, 1054 ЦК України.

З вказаного вбачається, що фактично суд визнав наявність кредитних відносин між позивачем та відповідачем, яким було визнано використання картки № НОМЕР_1 зі строком дії до 08/14, а тому висновки суду щодо недоведеності вимог банку є суперечливими та непослідовними.

Колегія вважає, що попри зазначення у анкеті-заяві про бажання отримати зарплатну карту, ОСОБА_1 отримав і кредитну картку, на що вказує підписання ним «Довідки про умови кредитування із використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а також відомості виписки про рух коштів по картрахунку.

На те, що відповідач особисто використовував цю картку, вказують ті факти, що тільки йому був відомий ПІН-код, який надається клієнту при її отриманні, а також іменні платежі, а саме, 28.04.2012р. на вказану карту № НОМЕР_1 від ОСОБА_1 надійшло поповнення в сумі 187 грн. ( а.с. 63).

Доводиться випискою про рух коштів по картрахунку і отримання відповідачем ще однієї картки № НОМЕР_2 зі строком дії до 03/16, оскільки по цій картці у терміналі самообслуговування здійснені 2 платежі по 100 грн. - 25.12.2012р. та 08.01.2013р. ( а.с. 62-зворот).

Те, що банком не надано оригіналу анкети-заяви, а лише її копія, яка завірена належним чином, не створює підстав для неможливості її врахування як доказу у справі.

З урахуванням вище наведеного, колегія вважає, що позивачем доведена наявність кредитних правовідносин між ним та відповідачем на підставі анкети-заяви від 02.09.2010р. на умовах наступних документів: «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи Банку», «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Тому банк міг нараховувати всі складові заборгованості на їх підставі, і колегія приймає здійснені банком розрахунки як такі, що зроблені у відповідності до умов договору, оскільки вони, зокрема, між іншим, базуються і на відомостях виписки про рух коштів по картрахунку відповідача.

Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12р. № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання операцій та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

У наданій банком виписці, яку колегія визнає належним і допустимим доказом у справі, відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в тому числі, маються відомості щодо активного зняття грошових коштів клієнтом та поодинокі погашення ним заборгованості. Фактичний рух по рахунку вважається фактом доведеності отримання відповідачем картки та користування нею і кредитними коштами, оскільки тільки йому було відомо ПІН-код.

Між тим, обумовлені договором відсотки за користування кредитними коштами можуть нараховуватись лише у періоді кредитування, про що Верховним Судом висловлено відповідну правову позицію.

Так, з правової позиції, яка міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження №14-10цс18 слідує, що зі спливом строку кредитування припиняється право позивача (банку) нараховувати проценти за кредитом, передбачені кредитним договором, але останній набуває права на застосування до боржника відповідальності, яка передбачена положеннями ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на цю правову позицію, у правовідносинах, що виникли між сторонами у цій справі, після 31.03.2016р. - дати спливу строку кредитування за другою карткою, позивач не міг нараховувати проценти на підставі договору, а про застосування до боржника відповідальності за вимогами ст. 625 ЦК України в позові не просив.

Відтак, позовні вимоги про стягнення процентів є обґрунтованими лише щодо нарахованої станом на 31 березня 2016р. суми у розмірі 7 326,60 грн.

Таким чином, колегія в ході апеляційного розгляду справи визнає позов банку обґрунтованими в частині таких сум: кредит - 2 991,64 грн., проценти - 7 326,60 грн., штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 515,91 грн.

Проте, як слідує з тих же заяв по суті справи, наданих представником відповідача, в них міститься прохання про застосування строку позовної давності, яке не вирішувалось судом, оскільки суд виходив із недоведеності вимог банку.

Натомість, колегія, визнаючи позов банку обґрунтованим, має врахувати цю заяву та вирішити питання позовної давності.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Встановлено, що остання картка № НОМЕР_2 мала строк дії до 03/16, тобто станом на 31.03.2016р. відповідач мав погасити всю наявну у нього заборгованість, а у банку виникло право вимагати її сплати, та розпочався відлік трирічного строку позовної давності, оскільки письмового договору про збільшення строку позовної давності банком не надано. Трирічний строк для звернення банку з позовом спливав 31.03.2019р., а з цим позовом банк звернувся до суду 27.11.2019р., тобто строк позовної давності банком було пропущено щодо всієї заборгованості, яку колегія визнала обґрунтованою.

Таким чином, колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, але попри це задовольнити позовні вимоги банку не можна, оскільки ним пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем до ухвалення судового рішення судом першої інстанції.

З огляду на зазначене, колегія скасовує у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване судове рішення, оскільки судом неправильно встановлені дійсній обставини у справі, висновки мають суперечливий характер, та в позові суд відмовив через його недоведеність, в той час, як колегія визнала його частково обґрунтованим, із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску банком строку позовної давності.

У такому випадку підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.. 141 ЦПК України не мається, оскільки у разі відмови в позові всі витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2020 року скасувати та відмовити в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» з підстав пропуску строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 15 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: