ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4340/20 Справа № 213/4693/19 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Родрігес Наталії Аркадіївни, на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача, Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди розмірі 150000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів.

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці отримав хронічні професійні захворювання: радикулопатія та ХОЗЛ.

Висновком МСЕК 05.10.2010 позивачу встановлено первинно 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. При переоглядах залишено 60 % втрати працездатності та третю групу інвалідності.

У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди. Змінився його спосіб та якість життя, змушений лікуватися, постійно відчуває біль.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 18000 (вісімнадцять тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривні 40 копійок.

В апеляційній відповідач АТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції викладених у судовому рішенні обставинам справи ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення про повну відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що на підприємстві відповідача ОСОБА_1 пропрацював лише 2 роки 6 місяців, в той час, як загальний стаж роботи позивача на інших підприємствах зі шкідливими умовами праці складає 35 років 7 місяців, з яких стаж у шкідливих умовах праці становить 13 років 3 місяці, що свідчить про те, що впродовж праці на підприємстві відповідача протягом короткого періоду часу не могло призвести до втрати 60% професійної працездатності, що не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Також, відповідач зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують факт виникнення у нього моральних страждань. Скаржник вказує на необґрунтовано завищений розмір моральної шкоди стягнутий судом на користь позивача без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

В апеляційній скарзі, представник позивача Родрігес Н.А. , просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, збільшивши цей розмір до заявлених у позові вимог, оскільки вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди, таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, посилаючись на те, що судом не наведено мотивів, які б свідчили про безпідставність суми, заявленої позивачем до відшкодування з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, відповідач, АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не підтверджують порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді, як апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював у відповідача в період часу, з 15.11.1991 по 02.01.1993 електрозварювальником ручного зварювання збагачувальної фабрики; з 02.01.1993 по 16.05.1994 електрозварювальником ручного зварювання рудо-збагачувальної фабрики №1 (а.с. 12-15). Загальний стаж на підприємстві - 2 роки 6 місяців 2 дні (а.с. 50).

Згідно з актом №5 розслідування хронічного професійного захворювання від 02.09.2010 проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, а саме: 1) радикулопатія С6, С7, С8 і L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродисторофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеня), деформівного артрозу в поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів. 2) Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). ЛН першого ступеня.

Зазначений діагноз встановлений Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 05.08.2010.

Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 08.12.1999 по час розслідування підземним електрогазозварювальником і підземним електрослюсарем (слюсарем) черговим і з ремонту обладнання в гірничому цеху ШБУ, ШМУ ДП «Криворізький залізорудний комбінат», ШМ У ВАТ «Кривбассзалізрудком» та ШМУ Сервісного управління з ремонту та монтажу шахтного обладнання ВАТ «Кривбассзалізрудком», ОСОБА_1 виконував роботи в підземних умовах шахт, які з причин обмеженості робочого простору, що не дозволяв постійне застосування засобів малої механізації, характеризувалися важкою фізичною працею, а також внаслідок випадків порушення нормативного провітрювання гірничих виробів і не застосування засобів знепилення на робочих місцях - запиленістю повітря робочої зони, що перевищувало ГДК.

Працюючи попередні роки з 15.11.1991 по 16.05.1994 елетрогазозварювальником на РЗФ № ВАТ «ПівдГЗК», ОСОБА_1 за даними інформаційної довідки про його умови праці, підготовленої Інгулецькою райСЕС №2/2-325 від 26.02.2009, також виконував роботи, що характеризувалися важкою фізичною працею і запиленістю повітря робочої зони, що перевищувала ГДК.

Згідно з п.17 акту причиною професійного захворювання визнано: роботу протягом 13 років 3 місяців в умовах фізичного перевантаження та запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК (а.с. 10-11).

При огляді МСЕК 05.10.2010 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, з них: 45 % - з радикулопатії, 15 % - з ХОЗЛ з 05.10.2010 до 01.11.2011 встановлена третя група інвалідності (а.с. 7-8).

При повторному огляді МСЕК 28.10.2014 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, з них: 45 % - з радикулопатії, 15 % - з ХОЗЛ з 01.11.2014 безстроково та встановлена третя група інвалідності безстроково (а.с. 9).

ОСОБА_1 з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 16.10.2009 по 04.11.2009, з 30.06.2011 по 15.07.2011, з 18.06.2012 по 05.07.2012, з 30.07.2014 по 08.08.2014 (а.с. 16-22).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , керувався нормами статей 23, 1167, ЦК України, ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП, й виходив з того, що професійні захворювання позивачем отримані, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, у зв`язку із чим поклав обов`язок відшкодувати позивачу шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на АТ «ПІВДГЗК».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, і в цій частині, частково погоджується з доводами представника позивача, щодо заниженого розміру моральної шкоди та не може погодитись із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди через короткий час праці позивача на підприємстві відповідача та завищено розміру моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 р. встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими, оскільки, як правильно зазначив суд, внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації , тому доводи відповідача і у цій частині, колегія суддів відхиляє.

Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди.

Також, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, колегія суддів відхиляє, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача ОСОБА_1 , незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності - 60% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, врахував і час праці позивача на підприємстві відповідача, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, визначив позивачу компенсацію в розмірі 18 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, первинно позивачу при огляді МСЕК 05.10.2010 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 60 % та третя група інвалідності до 01.11.2011 року, при повторному огляді МСЕК 28.10.2014 ступінь втрати професійної працездатності - 60% та третя група інвалідності встановлені безстроково, що свідчить про неможливість відновлення втраченого здоров`я, незважаючи на довготривалі лікування та незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача.

Виходячи обставин справи, колегія суддів приймає до уваги тривалість праці позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів впродовж 2 років 6 місяців 2 днів, його працю в шкідливих умовах і на інших підприємствах, а також, те що позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійними захворюваннями, третю групу інвалідності, однак в подальшому його стан здоров`я не поліпшився і з 28.10.2014 останньому повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір з 18 000 грн. до 40 000 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача з 18 000 грн. до 40 000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Родрігес Наталії Аркадіївни, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2020 рокув частині розміру моральної шкоди, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 18 000 (вісімнадцяти тисяч) грн. до 40 000 (сорока тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: