Справа № 161/1675/20 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/673/20 Категорія: 70 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 02 жовтня 2005 року, однак, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Від спільного подружнього життя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на сьогоднішній день проживає разом з матір`ю та перебуває на повному її утриманні.

Вказує, що у сина діагностували онкологічне захворювання, протягом тривалого періоду відповідач не дбає про матеріальний стан дитини, а тому, дитина фактично перебуває на її повному утриманні. Також зазначає, що на даний час не має можливості в повній мірі забезпечити належний рівень проживання для дитини, оскільки ніде не працює. Добровільно домовитися про сплату аліментів їй не вдалося.

З врахуванням викладеного, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в твердій грошовій сумі, в розмірі 3 500 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2020 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено стягувати з Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі - 2500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 31.01.2020 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих аліментів змінити та стягувати з нього на користь позивача на утримання малолітньої дитини 1500 грн.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, однак, рішенням Луцького міськрайонного суду від 04 травня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5).

В шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Відповідно до свідоцтва про народження дитини батьком ОСОБА_4 вказано ОСОБА_2 (а.с. 4).

Малолітній син ОСОБА_3 проживає разом з позивачем по справі та перебуває на її утриманні.

Згідно з довідки КП «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання», ОСОБА_3 перебуває на стаціонарному лікуванні у педіатричному відділенні № 3 з центром дитячої онкогематології з 09.01.2020 року по даний час. З діагнозом: лімфогранулематоз, варіант нодулярного склерозу, стадії ІІ В ( а.с. 6).

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина не досягнуто.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першоютретьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання неповнолітніх дітей, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та враховуючи відсутність відомостей про зазначені позивачем доходи відповідача, виходячи із встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів у сумі 2500 грн. на дитину відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину, а не лише батька.

Безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неможливість сплати аліментів у визначеному судом розмірі у зв`язку з наявністю у відповідача на утриманні ще одного неповнолітнього сина, непрацюючої цивільної дружини, а також батька, який постійно хворіє.

ОСОБА_2 є працездатною особою, не надав належних та допустимих доказів, щодо неможливості працевлаштуватись чи заборону працювати у зв`язку з захворюванням.

Крім того, слід зазначити, батько відповідача, який є пенсіонером отримує пенсію, а доказів того, що він перебуває на утриманні у відповідача матеріали справи не містять.

Вказуючи про те, що тривалий проміжок часу працював на різних роботах в тому числі і за межами України, відповідач не надав належних доказів про розмір його середньомісячних заробітків.

Стверджуючи про погіршення стану свого здоров`я ОСОБА_2 не подав доказів, які б констатували про неможливість його працевлаштування або ж виконання тих чи інших робіт.

Виписка № НОМЕР_1 , яка долучена до апеляційної скарги, лише констатує про встановлений діагноз відповідачу, однак не впливає на висновки суду щодо обов`язку батька утримувати свого неповнолітнього сина.

ОСОБА_2 не надав доказів про надання ним добровільної матеріальної допомоги ОСОБА_4 про яку він зазначає в апеляційній скарзі.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не зазначене в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Захищаючи першочергово інтереси неповнолітньої дитини, врахувавши стан здоров`я неповнолітнього ОСОБА_4 , суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково вимоги позивача та стягнув аліментів в розмірі 2500 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 22 травня 2020 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2020 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді