Справа № 348/534/18
Провадження № 22-ц/4808/340/20
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року, ухвалене суддею Грещуком Р.П.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), 16 березня 2018 року, звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 18.01.2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 14000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті, складає договір.

Однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином, не виконавши зобов`язання, у зв`язку із чим на 02.03.2018 року утворилася заборгованість в сумі 30358 грн 37 коп., що складається із: 15030 грн 29 коп. заборгованість за тілом кредиту, 4290 грн 25 коп. нарахованих відсотків за користування кредитом, 9116 грн нарахована пеня, 500 гривень штраф (фіксована частина), 1421 грн 83 коп. штраф (процентна частина).

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 30358 грн 37 коп. та сплачені судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 15030 грн 29 коп. заборгованості згідно кредитного договору № б/н від 18.01.2017 року та 872 грн 37 коп. судового збору.

В решті вимог позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальністю у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому у відповідача відсутній обов`язок з їх сплати у анкеті-заяві від 18.01.2017 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг які включають і тарифи за користування в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Відповідач зобов`язаний повернути фактично отриману суму кредитних коштів, які перебували на виданій йому Банком картці у вигляді встановленого кредитного ліміту, у розмірі 15030 грн. 29 коп., що за даними обставинами справи і підлягає стягненню.

Суд не взяв до уваги заперечення відповідача, що він жодних коштів у ПриватБанку не позичав, карткових рахунків не відкривав, кошти не отримував.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, провадження у справі закрити, стягнути з позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянт не погоджується із висновками суду, оскільки у суді першої інстанції доводив, що кредитних коштів він не отримував. Дійсно звертався до банку з метою отримання банківських послуг, а саме відкриття банківського рахунка з видачею картки, на який йому мали переслати кошти на лікування. Про встановлення кредитного ліміту та відкриття кредиту не йшлося, про що він повідомив представника банку. Йому дійсно було відкрито рахунок, видано картку (не кредитну), яку він через деякий час загубив, про що повідомив представника банку, який сказав, що рахунок буде закритий. На рахунку коштів не було, вони від банку не поступали. При відкритті рахунку подав копію свого паспорта, жодних паперових документів не підписував, поставив відмітку на екрані планшета. Як додаток до позовної заяви представлено ксерокопію його паспорта, де підпис не його. Стверджує, що не підписував жодного кредитного договору щодо отримання коштів, жодного договору приєднання.

Суд не взяв до уваги, що в наданій виписці по рахунку, який відкритий на його прізвище, зазначене прізвище платника ОСОБА_4 , поповнення коштів на телефон за 14.03.2017 року та 25.04.2017 року, повернення коштів за квитки за адресою: АДРЕСА_1 , за якою знаходиться позивач у справі, тому на думку апелянта, вказаним рахунком користувався працівник банку, а не він.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 18.01.2017 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредит у розмірі 14000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.6).

До позовної заяви позивачем надано також копію паспорта відповідача яка також засвідчена підписом (а.с.23-25).

Відповідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 18.01.2017 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 02.03.2018 року утворилася заборгованість в сумі 30358 грн. 37 коп., що складається з наступного: 15030 грн. 29 коп. заборгованість за тілом кредиту, 4290 грн. 25 коп. нараховано відсотків за користування кредитом, 9116,00 грн. нараховано пені, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 1421 грн. 83 коп. штраф (процентна складова).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення оскаржується тільки у частині задоволення позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту у розмірі 15030,29 грн, тому тільки у цій частині воно переглядається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначених вимог суд першої інстанції дотримав.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із висновками суду про стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, оскільки у суді першої інстанції доводив, що кредитних коштів він не отримував. Дійсно звертався до банку з метою отримання банківських послуг, а саме відкриття банківського рахунка з видачею картки, на який йому мали переслати кошти на лікування. Про встановлення кредитного ліміту та відкриття кредиту не йшлося, про що він повідомив представника банку. Йому дійсно було відкрито рахунок, видано картку (не кредитну), яку він через деякий час загубив, про що повідомив представника банку, який сказав, що рахунок буде закритий. На рахунку коштів не було, вони не поступали. При відкритті рахунку подав копію свого паспорта, жодних паперових документів не підписував, поставив відмітку на екрані планшета. Як додаток до позовної заяви представлено ксерокопію його паспорта, де підпис не його. Стверджує, що не підписував жодного кредитного договору щодо отримання коштів, жодного договору приєднання.

На підтвердження вказаних доводів щодо неотримання кредитних коштів, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів.

У засіданні апеляційного суду відповідач та його представник пояснили, що клопотання про призначення експертизи з приводу неналежності підпису на заяві-анкеті та копії паспорта не заявляють через те, що підписи вчинено не у паперовому вигляді, а у електронному вигляді (на планшеті), тому експертиза проводитись не може.

Незважаючи на такі обґрунтування сторони відповідача щодо неможливості проведення експертизи, яка згідно ст.110 ЦПК України для суду не має наперед встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, у матеріалах справи є інші докази, які дали можливість суду першої інстанції дати належну оцінку запереченню відповідача про непідписання анкети-заяви та неотримання ним кредитних коштів.

Зокрема, у матеріалах справи міститься виписка по рахунку (а.с.108-112) первинний документ бухгалтерського обліку у якій відображено весь рух коштів (усі операції) по кредитному рахунку. Зокрема, у виписці є дані про здійснення операцій (зняття готівки) у банкоматах, що знаходяться у населеному пункті, де проживає відповідач м.Надвірна, а саме: 03.02.2017, 13.03.2017, 14.03.2017, 18.03.2017, 30.03.2017 та інші дати, коли здійснювалось зняття готівкових коштів у кредитного рахунку у банкоматі за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначення прізвища платника ОСОБА_4 у деяких операціях по кредитному рахунку, не може бути підтвердженням підозри відповідача, що вказаним кредитним рахунком користувався працівник банку, а не він. Відповідач не надав доказів того, що звертався до банку чи у правоохоронні органи з приводу підозр щодо користування його карткою працівником банку, що є незаконною дією, та, у випадку встановлення вини такого працівника, може бути підставою для притягнення до дисциплінарної чи, навіть, кримінальної, відповідальності. Тому посилання відповідача на те, що його карткою користувався працівник банку не підтверджуються належними та допустимими доказами, а є тільки припущеннями відповідача. Однак, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту отримання кредитної картки позивач додав фотографію відповідача, на якій останній відображений з карткою у руці, отриманою згідно анкети-заяви, і цього факту відповідач не заперечив.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта