Єдиний унікальний номер 243/8652/19
Номер провадження 22-ц/804/1633/20
Номер провадження 22-ц/804/1633/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Сидоренко І.О. у м. Слов`янськ, Донецької області, повний текст судового рішення складено 04 березня 2020 року) у цивільній справі №243/8652/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати,компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування посилалася на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

З 17.07.2017 року вона звільнена з посади електромеханіка дільниці у виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України з вихідною допомогою та компенсацією за 18 днів відпустки. У день звільнення повний розрахунок з нею не проведено.

Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 10857,75 грн., суми грошової компенсації за 18 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 3459,78 грн., суми вихідної допомоги в сумі 5323,29 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 3613,63 грн., а також винагороду за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 2130,98 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 03 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 8420, 03 грн., компенсацію за невикористану відпустку 3459,78 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 5323,29 грн., а всього у розмірі 17203,10 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 1 938,84 грн. без утримання податків та обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з березня 2017 року по липень 2019 року у розмірі 3613,53 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача суму винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 2130,98 грн.; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн..

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивач на користь відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1152,60грн. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.

У зв`язку із відсутністю первинних документів в структурному підрозділі підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати не можливо і її нарахування не здійснювалося.

Також відповідач вказує на те, що за першу половину березня 2017 року позивачу нараховано та виплачено аванс у сумі 1748,16 грн., який отримано останньою у касі структурного підрозділу, інша заборгованість перед позивачем відсутня, а отже судом безпідставно стягнуто компенсацію втрати частини доходів.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно стягнув заробітну плату на підставі наданих позивачем документів, які були виготовлені на непідконтрольній території у м. Ясинувата, оскільки вони є неналежними доказами у справі.

Також позивачем не надано доказів нарахування винагороди за підсумками роботи за 2016 рік, вказівка №Ц-2-25/1666-17 від 11.07.2017 року стосується нарахування винагороди працівника підприємства за умови виконання обов`язків на підконтрольній українській владі території, а позивач працювала у м. Ясинувата.

Також на думку відповідача судом першої інстанції помилково не застосовано до вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати положення, викладені у висновку торгово-промислової палати України №126/2/21/10,2 від 16.01.2018 року.

Відзив на апеляцій скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 25385,33 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебувала з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.

Відповідно до наказу №236/ДНД від 17 березня 2017 року начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ »Укрзалізниця» ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20 березня 2017 року. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Згідно наказу №8792/ДН-ОС від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади електромеханіка дільниці ІІ групи бригади з технічного обслуговування пристроїв автоматичної локомотивної сигналізації та поїзного радіозв`язку депо «Захід» Лінійно-виробничої дільниці зв`язку Ясинувата, Донецьк, Мушкетове виробничого підрозділу «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної допомоги та компенсації за 18 днів відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис.

В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), відповідно до яких нарахована ВП ШЧ Ясинувата «СП ДДЗП» філії «Донецька залізниця» (ідентифікаційний код 40150216) позивачу заробітна плата складає у березні 2017 року 4636,67 грн., у квітні 2017 року -3445,87 грн., у травні 2017 року -3445,87 грн., у червні 2017 року- 872,37 грн., у липні 2017 року -9438,99 грн., в тому числі компенсація за невикористану відпустку 3459,78 грн., вихідна допомога при звільненні 5323,29 грн..

Нараховані суми заробітної плати в табулеграмах за грудень 2016 року та за березень 2017 року співпадають із даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримала повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі та обґрунтовано стягнув на користь позивача суму заборгованості за 2017 рік з урахуванням компенсації за 18 днів відпустки та вихідної допомоги, а також врахував отриману позивачем у касі підприємства заробітну плату за першу половину березня 2017 року.

Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачеві на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів та трудової книжки. Зазначені розрахунки нічим не спростовані.

При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем в підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року надані копії розрахунку заробітної плати (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.

Оскаржуючи судове рішення, відповідач не надав інших доказів на спростування наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників.

Сторонами не оспорюється той факт, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року з оплатою за час простою не з вини працівників з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою.

Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) та наказу №236/ДНД вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої.

Заробітна плата, нарахована ОСОБА_1 за березень 2017 року, до якої входить як оплата почасової роботи у загальному порядку, так і оплата за час простою у березні 2017 року, у повній мірі співпадає з відомостями Пенсійного фонду України Донецької області в частині суми заробітку для нарахування пенсії за березень 2017 року, де зазначено, що це нарахування за 31 трудовий день.

Також слід зазначити, що витребувані судом першої інстанції індивідуальні відомості про застраховану особу, що надійшли на адресу суду першої інстанції підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконувала свої трудові обов`язки.

Доводи про те, що у відповідача відсутні табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» табель обліку використання робочого часу це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.

Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.

Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.

Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем.

Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не надано.

Доводи відповідача, щодо відсутності первинної документації, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми), видані йому під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки), тому суд першої інстанції правильно визнав їх належними та допустимими доказами наявності нарахованої але не виплаченої при звільненні позивача заробітної плати.

Згідно із долученими до матеріалів справи довідкою №876/2 від 22.08.2019 року та видатковим косовим ордером №2137 від 18 вересня 2017 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за березень 2017 року в сумі 2198,43 грн. та виплачено у сумі 1748,16 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у зазначеному ордері.

Зазначена виплата була правильно врахована судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на корись позивача.

Відповідачем не надано доказів, що необхідні для нарахування заробітної плати документи знаходяться саме у виробничих підрозділах, які знаходяться на непідконтрольній території. Також відповідач не надав документального підтвердження щодо втрати запитуваної документації у разі її знаходження на непідконтрольній території та неможливості її поновлення.

Посилання на те, що судом першої інстанції не враховано неможливість виконання зобов`язань через настання форс-мажорних обставин є безпідставними.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Наданий до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.

Таким чином не врахування судом першої інстанції висновку торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Посилання на те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є допустимим доказом, оскільки їх оформлення не відповідає чинному законодавству є безпідставними.

Надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми) були видані позивачці під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посуду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).

Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивачка виконувала свої трудові обов`язки.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з березня по липень 2017 рік (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги).

Стягуючи заборгованість по винагороді за підсумками роботи за 2016 рік, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 залишалась у 2016 році працівником державного підприємства «Донецька залізниця», яке згодом було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке є його правонаступником, а тому є підстави для задоволення її позовних вимог в цій частині.

Разом з тим такий висновок суперечить встановленим обставинам.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Позивачка у 2016 році працювала в виробничому підрозділі «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» державного підприємства «Донецька залізниця», яке знаходилося на непідконтрольній Україні території, і яке з 08.07.2016 року було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідно до записів у трудовій книжці позивачки.

Розпорядженням в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» від 11.07.2017 року визначено,що виплата винагороди за підсумками роботи за 2016 рік проводилась працівникам, які були прийняті за переведенням на роботу з інших виробничих підрозділів філії в 2016 році за умови виконання обов`язків на підконтрольній Україні території. Зазначене розпорядження ніким не оспорювалося.

Доказів того, що позивачці було нараховано таку виплату державним підприємством «Донецька залізниця», а впослідуючому передано відповідачеві передавальною відомістю для виплати ,чи доказів того, що взагалі позивачці була нарахована така виплата не надано.

Ні в 2016 році, ні на момент видання відповідачем розпорядження в липні 2017 року про виплату винагороди за підсумками роботи за 2016 рік позивач не виконувала обов`язки на підконтрольній Україні території.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення винагороди за підсумками роботи за 2016 рік.

У відповідності до п.п. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог.

Отже, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення для справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

За встановлених обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо суми винагороди за підсумками роботи за 2016 рік підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог та залишення без змін рішення в іншій частині.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарга та часткову відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням витрат у суді апеляційної інстанції у сумі 569,39 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 25385,33 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду від 03 березня 2020 року в частині стягнення винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 2130,98 грн. та в частині стягнення судового збору в сумі 768,40 грн. скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення на її користь винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 2130,98 грн. відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 569,39 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: