Справа №469/222/18 Головуючий суду першої інстанції Гапоненко Н.О.
Провадження №22-ц/812/663/20 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

18 травня 2020 року м. Миколаїв Справа №489/233/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника скаржника - Бурлакова М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Гапоненко Н.О. в приміщенні суду в смт. Березанка, за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на рішення старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича, стягувач - Державна судова адміністрація України,

встановив:

У листопаді 2019 року ТОВ «ФК «Позика» звернулося до суду із вищезазначеною скаргою, яку обґрунтовувало наступним.

07 жовтня 2019 року на підставі виконавчого листа № 469/222/18, виданого 07 серпня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області про стягнення з ТОВ «ФК «Позика» в дохід держави судового збору в сумі 91 692,00 грн., старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченком М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60253780.

Заявник зазначав, що виконавчий лист не містить відомостей про найменування та місцезнаходження стягувача, що є грубим порушенням ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладене, скаржник просив визнати вказану постанову неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м.Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. повернути виконавчий лист №469/222/18, виданий 07 серпня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області до суду, без прийняття до виконання.

Заперечуючи проти скарги, державний виконавець Шевченко М.О., посилаючись на правомірність постанови та відповідність її приписам ст.4 та абз.2 ч.4 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», просив відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні скарги.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

В апеляційній скарзі, поданій у лютому 2020 року до апеляційного суду, ТОВ «ФК «Позика» просило судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати оскаржувану постанову неправомірною та зобов`язати старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченка М.О. повернути виконавчий лист №469/222/18, виданий 07 серпня 2019 року Березанським районним судом Миколаївської області до суду, без прийняття до виконання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначено, що державним виконавцем порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки він відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа, який не містить назви стягувача та його місцезнаходження, а отже є незаконним й не міг бути прийнятий до виконання.

Заперечення сторонами на апеляційну скаргу не подано.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК» Позика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнуто з ТОВ «ФК «Позика» в дохід держави недоплачений судовий збір в сумі 91 692 грн. (а.с.73-75, 121-123 т.2).

На підставі цього судового рішення, Березанським районним судом Миколаївської області виданий виконавчий лист №469/222/18 про стягнення з ТОВ «ФК «Позика» в дохід держави недоплаченого судового збору в сумі 91 692,00 грн, а 07 жовтня 2019 року постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченко М.О. відкрито виконавче провадження ВП № 60253780; стягувачем зазначено Державну судову адміністрацію України (а.с.2-3, 24-25).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно частини першої статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, що приймаються судами у справах, які розглядаються в порядку цивільного, адміністративного та господарського судочинства, стягувачем виступає державний орган, за позовом якого судом прийнято відповідне рішення. За рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

За рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Судом встановлено, що заочним рішенням суду з боржника ТОВ «ФК «Позика» стягнуто в дохід держави судовий збір.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що стягувач у даному виконавчому провадженні визначений законом, яким є Державна судова адміністрація України, а тому його найменування та адреса встановлюються на підставі частини четвертої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», є правильним.

Таким чином, враховуючи наведене, слід дійти висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час вчинення виконавчих дій старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шевченко М.О. не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 475, 382, 451 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» залишити без задоволення.

Ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 травня 2020 року.