Провадження № 2/752/197/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.11.2020 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Оджубейської Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу майнових прав,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним п.10.1 Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, укладеного 31.10.2011 р. між ТОВ «Територіальне між господарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 14676,в частині «Покупець свідчить, що грошові кошти, що передаються в якості плати за майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю подружжя з її ж чоловіком ОСОБА_3 , який окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено Морозовою С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.10.2011 року за реєстровим № 14675, надав згоду на придбання майнових прав на квартиру».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу та його матері ОСОБА_2 було виділено державну грошову допомогу в розмірі 30% вартості нормативної площі за програмою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», як особам, які перебували на квартирному обліку та потребували покращення житлових умов з 03.02.1997 р. Всі умови договору фінансування будівництва стосувались сторін у справі. ОСОБА_3 , чоловік відповідача, на квартирному обліку не перебував та не потребував покращення житлових умов, а отже і не мав права на отримання державної підтримки у вигляді компенсації 30% вартості нормативної площі доступного житла.

В подальшому, позивач та відповідач набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність та їм належить по Ѕ частині зазначеного житла кожному.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначає, що п.10.1 Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 р., укладеного між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2 передбачено, що «Покупець свідчить, що грошові кошти, що передаються в якості плати за майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю подружжя з її ж чоловіком ОСОБА_3 , який окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено Морозовою С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.10.2011 року за реєстровим № 14675, надав згоду на придбання майнових прав на квартиру». Зазначений пункт договору порушує права позивача, оскільки ОСОБА_3 претендує на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 , хоча в Акті реалізації майнових прав, який складений відповідно до умов Договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру, зазначається, що покупці, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконали умови договору, сплативши грошові кошти в повному обсязі, а в подальшому квартира була передана сторонам у справі у спільну часткову власність.

Джерелом придбання квартири не були кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній не мав жодного доходу, не приймав участі у фінансуванні будівництва, однак заявляє свої права на спірну квартиру.

З метою захисту свого права власності позивач просить визнати недійсним п.10.1 Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, укладеного 31.10.2011 р. між ТОВ «Територіальне між господарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2

19.10.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі.

20.07.2018 р. третьою особою - ОСОБА_3 надані письмові пояснення, відповідно до яких останній просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи на необґрунтованість вимог позивача, невідповідність їх положенням договору про купівлю-продаж майнових прав, відсутність доказів на спростування того, що квартира придбана за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також не залучення до участі у справі всіх належних відповідачів.

15.11.2018 р. справа прийнята впровадження судді Колдіної О.О.

12.06.2019 р. закрито підготовче провадження у справі.

Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явилась надіславши заяву про визнання позову.

Представник відповідача в ході судового розгляду не заперечував проти задоволення позову в зв`язку з його визнанням відповідачем.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Треті особи - представник ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на квартирному обліку та була включена до першочергового списку науково-педагогічних працівників з 03.02.1997 р.

13.10.2011 р. між Іпотечним центром в м.Києві та Київсьій області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_2 укладено Договір № 390 про обслуговування коштів для будівництва (придбання) доступного житла, відповідно до умов якого Сторони домовились про обслуговування коштів з фінансування будівництва доступного житла за державної підтримки та отримання у власність ОСОБА_2 . Об`єкта фінансування, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п.2.7, 2.8 зазначеного договору державна підтримка надається ОСОБА_2 з урахуванням кількості осіб сім`ї - 2, в розмірі 113426 гривень, інша частина грошових коштів в розмірі 307722 гривень, а також сума винагороди за обслуговування коштів в розмірі 2948,04 гривні сплачується ОСОБА_2 .

Крім того, сторони погодили порядок внесення грошових коштів за Об`єкт будівництва, згідно якого ОСОБА_2 повинна була не пізніше 10 календарних днів з моменту підписання Договору внести грошові кошти на поточний рахунок, відкритий в ПАТ КРЕДОБАНК».

31.10.2011 р. між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДИНГ» та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, за умовами якого Товариство зобов`ячалось передати у власність ОСОБА_2 , а остання зобов`язалась прийняти майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .

Вартість майнових прав за згодою сторін становила 421148 гривень, які ОСОБА_2 зобов`язалась внести частинами, в порядку, передбаченому п. 6.2 зазначеного Договору до завершення будівництва.

Пунктом 10.1 Договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що «Покупець свідчить, що грошові кошти, що передаються в якості плати за майнові права на квартиру, є спільною сумісною власністю подружжя з її ж чоловіком ОСОБА_3 , який окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено Морозовою С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.10.2011 року за реєстровим № 14675, надав згоду на придбання майнових прав на квартиру».

29.07.2013 р. між ТОВ «Територіальне між господарче об`єдання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підписано Акт № 189 реалізації майнових прав на квартиру згідно Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., відповідно до якого Товариство передало ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 в спільну часткову власність. В рівних частках.

Даним Актом підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконали свої грошові зобов`язання за Договором купівлі-продажу майнових прав в повному обсязі.

25.07.2013 р. між ТОВ «Територіальне між господарче об`єдання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підписано Протокол погодження вартості майнових прав згідно п.6.4 Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно від 31.10.2011 р. та 29.07.2013 р. Акт - підтвердження прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 .

26.09.2013 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на Ѕ частину кв. АДРЕСА_1 кожному.

Звертаючись до суду з вимогами до ОСОБА_2 позивач просить визнати недійсним п.10.1 Договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, укладеного 31.10.2011 р. між ТОВ «Територіальне між господарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 14676,в частині «Покупець свідчить, що грошові кошти, що передаються в якості плати за майнові права на квартиру є спільною сумісною власністю подружжя з її ж чоловіком ОСОБА_3 , який окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено Морозовою С.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.10.2011 року за реєстровим № 14675, надав згоду на придбання майнових прав на квартиру», посилаючись на те, що ОСОБА_3 не приймав участі у фінансуванні будівництва, не потребував поліпшення житлових умов, однак не визнає прав позивача на частину спірної квартири.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна

особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Позивач в обґрунтування свого позову не зазначає в чому полягає недійсність оспорюваного пункту Договору та які вимоги закону не були дотриманні при включені його до умов Договору купівлі-продажу майнових прав від 31.10.2011 р.

Натомість, за ст.65 СК, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч.4 ст.203 ЦК, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на придбання цінного майна має бути надана в письмовій формі.

Крім того, відповідно до положень ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Звертаючись до суду позивач зазначає, що підставою звернення до суду з даним позовом є порушення його права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 , який звернувся до суду з позовом щодо визнання його прав на частину квартири.

Однак, в даному випадку, позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 , не обґрунтовуючи в чому полягає порушення його прав з боку відповідача, і у який спосіб буде відновлено його право у разі задоволення позову.

Враховуючи, що в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження порушення прав позивача з боку відповідача і такі обставини не зазначено при зверненні до суду, а також зважаючи на те, що при включенні до умов Договору купівлі-продажу майнових прав від 31.10.2011 р. п.10.1 щодо надання згоди іншим із подружжя на придбання цінного майна були дотримані вимоги чинного законодавства,суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України та в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту договору купівлі-продажу майнових прав відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя