Справа № 296/8802/19
"22" квітня 2020 р. м.Житомир
Корольовський районний суд м. Житомир в складі:
головуючого судді Сингаївського О.П.,
за участю секретаря судового засідання Четвертухи О.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 і неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Житомирської міської ради до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок збройної агресії проти України,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до Російської Федерації (надалі - РФ) про відшкодування моральної шкоди, в якому просять: стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України; стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України;
В обґрунтування позовних вимог зазначають, що ОСОБА_1 є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права».
Так, ОСОБА_1 одружилася з ОСОБА_4 , від шлюбу з яким народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12.04.2014 року Житомирським ОМВК її чоловіка, ОСОБА_4 , призвали на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України. З 18.04.2014 рою ОСОБА_4 перебував на посаді командира зенітно-ракетного взводу 1-го механізованого батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 30-ї окремої механізованої бригади. В період з 23.07.2014 року по 13.08.2014 року ОСОБА_4 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Як зазначено в Акті проведення службового розслідування по факту загибелі старшого лейтенанта ОСОБА_4 від 26.10.2015 року, згідно наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 17.07.2014 року №0123 старший лейтенант ОСОБА_4 в складі свого підрозділу був залучений до участі в бойових діях на території Донецької та Луганської областей. 30.07.2014 року при виконані бойового завдання старший лейтенант ОСОБА_4 разом із групою військовослужбовців підрозділу в районі с. Маринівка Донецької області, що знаходиться поблизу с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області, потрапив у засідку російських окупантів. В результаті бойового зіткнення частина військовослужбовців загинула, інша частина потрапила пораненими в полон, а троє військовослужбовців у тому числі і старший лейтенант ОСОБА_4 , вважалися безвісти зниклими.
22.12.2014 року до бюро судово-медичної експертизи Шахтарського відділенні Донецької області з лісосмуги біля с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області були доставлені останки тіла невідомого чоловіка 35-40 років. Причина смерті не 6yла встановлена внаслідок різких гнильних змін та муміфікації трупа, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 22.12.2014 року №358.
Постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області капітана міліції ОСОБА_5 про встановлення особи трупа від 18.08.2015 року визначено, ЩО невстановленою особою чоловічої генетичної статі (труп №358), який зберігався у Запорізькому обласному бюро СМЕ, біологічні зразки якого досліджувались у висновку експерта НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області від 22.07.2015 року №398/15 являється ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Житомир, зареєстрований в АДРЕСА_1 .
Ці та інші обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч. 3 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), оскільки встановлені рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 06.09.2018 року у справі №296/7280/18.
Зокрема, рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 06.09.2018 року у справі №296/7280/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язку військової служби 30.07.2014 року поблизу с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Позивачі зазначають, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_4 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач вказує, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому ці обставини не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Це також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами: Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закон України «Про санкції», постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від
21.04.2015р., «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015р., «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015р., постанови від 27.01.2015р. якою затверджено звернення до ООН, засідання Ради Безпеки ООН 29.08.2014р., Мінський протокол від 05.09.2014р., Мінський меморандум 19.09.2014р., Мінський комплекс заходів від 12.02.2015р., схвалені резолюції членами Парламентської Асамблеї ОБСЄ від 08.07.2015р. та інші.
Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 р. №1207-VI1 передбачено, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 р. №2268-VII (надалі - ЗУ "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях"). За змістом ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 р. (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP № 2148- VIII (2148-08) від 19.10.1973 р.) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; в) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.
Окрім цього, як вбачається зі змісту ст.ст. 4, 5, 6 ЗУ "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини. Тому позивачі вказують, що наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з повноправного учасника цивільних відносин, на користь позивачів грошової компенсації у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Сингаївського О.П. від 23.09.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Житомирської міської ради (а.с. 94-95).
В судове засіданні позивачі не з`явилися, згідно поданого клопотання просила розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, заперечення на позов не надіслав.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належно, причини неявки суду не відомі.
Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи.
Згідно з ч.1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Як встановлено, ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , в період з 23.07.2014 по 13.08.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.17).
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06.09.2018 у цивільній справі №296/7280/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при виконанні обов язку військової служби 30 липня 2014 року на території Донецької області, поблизу с. Дмитрівка Шахтарського району, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України (а.с.21-24).

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, судом було встановлено, що Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що друга фаза збройної агресії проти України розпочалася в квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи.

Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, зокрема й частини Донецької області, де загинув чоловік та батько позивачів.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, загинув чоловік та батько позивачів, що завдало їм значної моральної шкоди, що виражається у втраті близької їм людини - чоловіка.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках тощо.

Як слідує зі ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., ІУ Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст..2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду, позивачі довели, що внаслідок порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні зазнають душевний біль, безперервні страждання через втрату чоловіка та батька впродовж останніх років, що є підставою для задоволення їх вимог у повному обсязі та справедливою компенсацією моральної шкоди з Російської Федерації на користь позивачів.

Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-91, 258, 259, 265, 268, 273, 280, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 і неповнолітньої ОСОБА_3 до Російської Федерації задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 689 600,00 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що є еквівалентом 60 000,00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаюча за адресою:

АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 .

Позивач :

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий за адресою:

АДРЕСА_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Позивач :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча за адресою:

АДРЕСА_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 .

Відповідач:

Російська Федерація. Місцезнаходження: Посольство Російської Федерації в Україні : 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Суддя О. П. Сингаївський