Справа № 418/33/20
РІШЕННЯ
Іменем України
14 травня 2020 року Міловський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Гуцола М.П.;
за участю секретаря Вороніної І.О.;
позивача ОСОБА_1 ;
представника позивача ОСОБА_2 ;
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Мілове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору встановлення емфітевзису,
ВСТАНОВИВ:
позивач ОСОБА_1 звернулась до Міловського районного суду Луганської області із позовом до відповідача ОСОБА_4 про розірвання договору встановлення емфітевзису (далі - Договір).
На обґрунтування позову позивач посилається на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_4 22 грудня 2011 року укладено договір емфітевзису, згідно якого позивач передала відповідачу право володіння та цільового використання належної їй на праві власності земельної ділянки строком на 49 років.
Підставою розірвання договору емфітевзису позивач вважає неналежне виконання відповідачем умов договору в частині плати емфітевтом за користування земельною ділянкою.
Так, позивач зазначає, що відповідно до пункту 2.2 Договору відповідач зобов`язалась протягом строку дії договору щомісяця сплачувати за користування належною їй земельною ділянкою 100 грн., не пізніше 10 числа наступного місяця. Разом з тим, відповідачем станом на 15.11.2019 року в рахунок погашення заборгованості жодних коштів не сплачено.
Зобов`язати ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку в стані, придатному для цільового використання.
Ухвалою Міловського районного суду Луганської області від 23 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 10:30 год. 11.02.2020 року.
11.02.2020 року ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати підготовче засідання у справі було відкладено на 10:00 год. 03.03.2020 року у зв`язку із неявкою відповідача.
11.02.2020 року від відповідача до суду надійшло письмове клопотання, у якому остання заперечила щодо заявленого позову пославшись на те, що умови договору емфітевзису нею не порушувались. На підтвердження факту оплати за користування земельною ділянкою додала копію розписки та копію квитанції про приймання поштового переказу з повідомленням про його виплату адресату.
11.02.2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
03.03.2020 року відповідачем через канцелярію суду подано письмове клопотання про відкладення розгляду справи на більш пізню дату у зв`язку із відсутністю у відповідача документу, який засвідчує її особу.
03.03.2020 року ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати підготовче засідання у справі було відкладено на 14:00 год. 18.03.2020 року у зв`язку із неявкою відповідача.
18.03.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті.
У визначений судом строк відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили суд його задовольнити.
Представник відповідача заперечував щодо заявленого позову та просив суд відмовити у його задоволенні, пославшись на його необґрунтованість.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку з точки зору їх достатності, допустимості та взаємозв`язку, приходить до наступного.
Так, судом встановлені наступні фактичні обставини справи.
Згідно п. 1.1 Договору власник земельної ділянки сільського господарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфатичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею.
За змістом п. 2.2 вказаного Договору емфітичне право встановлюється за плату у розмірі 100 грн. на місяць, які емфітевт сплачує на користь власника не пізніше 10 числа наступного місяця.
Відповідно до п. 2.3 Договору плата сплачується шляхом передачі її готівкою.
Згідно п. 2.6 Договору сторони домовилися, що емфітичне право за цим договором встановлюється на строк 49 років.
Відповідно до умов укладеного між сторонами Договору, а саме п. п. д п. 3.1 власник має право вимагати одержання плати за користування земельною ділянкою.
Згідно п. 4.1 згаданого Договору підставами припинення цього емфітичного права є:
1)загибель, знищення земельної ділянки або такого її пошкодження, що виключає можливість її використання за цільовим призначенням;
2)домовленості власника та емфітевта про припинення емфатичного права;
3)поєднання в одній особі власника та емфітевта в результаті консолідації (викуп власником емфітичного права) або в результаті контузії (викуп емфітевтом права власності на земельну ділянку);
4)сплив строку цього договору;
5)не використання для сільського господарських потреб земельної ділянки протягом трьох років поспіль;
6)викуп земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю;
7)визнання цього договору недійсним;
8)використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (п «а» ст.. 143 Земельного кодексу України).
Згідно копії податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2018 рік остання задекларувала 5795, 8 грн. доходу в графі 10.9 інші доходи.
При цьому, графа 10.3 у якій відображаються доходи від надання майна в лізинг, оренду (суборенду), житловий найм (піднайм) інформація відсутня.
Із досліджених квитанції № 31 про приймання поштового переказу від 13.12.2019 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 переказала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1200 грн.
Даючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами суд виходить із наступного.
Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
З огляду на приписи ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Єдиною підставою виникнення емфітевзису закон називає договір між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (ч. 1 ст. 407 ЦКУ та ч. 1 ст. 1021 ЗКУ).
Згідно з частиною першою статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 407 ЦПК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).
Відповідно, сторонами договору емфітевзису є власник земельної ділянки будь-якої форми власності (приватної, державної, комунальної) з одного боку та особа, яка виявила бажання користуватися земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевт, землекористувач).
Згідно ч. 1 та 2 ст. 409 ЦК України власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі.
Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Закріплений в ч. 2 ст. 410 ЦКУ обов`язок землекористувача вносити плату за емфітевзис виникає тоді, коли власник реалізував своє право на отримання такої плати, і сторони в договорі погодили її розмір, форму, умови, порядок та строки виплати.
Так, за змістом ч. 1 ст. 526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
-припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Вказане кореспондується із приписами ч. 2 ст. 412 ЦК України згідно якими, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
Так, як на підставу свого позову позивач послався на неналежне виконання умов Договору емфітевзису в частині, яка стосується внесення відповідачем плати за користування чужою земельною ділянкою у порядку, розмірі та строки, які визначені Договором.
Вказана обставина на переконання суду знайшла своє підтвердження у судовому засіданні оскільки, а ні відповідачем, а ні її представником не доведено суду належними та допустимими доказами факту внесення плати за користування зесельною ділянкою у порядку, розмірі та строки, визначені договором емфітевзису від 22.12.2011 року.
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що оплата по вказаному Договору була здійснена відповідачем шляхом поштового переказу від 13.12.2019 року та підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1200 грн., що на переконання суду не відповідає узгодженим сторонами умовам Договору.
Посилання відповідача та її представника на наявність розписки, якою підтверджується оплата за користування земельною ділянкою позивача судом не приймається до уваги з огляду на таке.
Будь-яких відомостей чи застережень, що вказані кошти відповідачем передані позивачу в якості виплати коштів на перед за договором емфітевзису від 22.12.2011 року зазначена розписка не містить. Окремо слід зазначити, що і сам зміст спірного Договору не містить положень про можливість внесення емфітевтом на користь власника одноразового платежу за весь строк дії Договору чи його частини.
Також суд критично сприймає посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач у судовому засіданні підтвердила факт отримання плати по спірному Договору на перед оскільки, така можливість не обумовлена умовами самого Договору та умовами дослідженої у судовому засіданні розписки.
Крім того, позивач зазначила у судовому засіданні, що вказані кошти вона вважає платою за користування її земельною ділянкою за 16 років разом з тим, доказів щодо укладення будь-яких договорів, крім оспорюваного, за вказаний період учасники справи суду не надали.
У відповідності до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що надана відповідачем розписка, якою на думку відповідача та її представника підтверджується факт належного виконання з боку відповідача умов договору емфітевзису від 22.12.2011 року, є неналежним доказом оскільки, не стосується предмету доказування у даній справі.
Стосовно посилань позивача та її представника на відсутність державної реєстрації емфітичного права за договором емфітевзису від 22.12.2011 року суд зазначає наступне.
За змістом ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Крім того п. 5 ч. 3 вищевказаної статті визначено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Даючи оцінку Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199378364 від 07.02.2020 року, як доказу, який підтверджує підстави позову суд виходить із наступного.
За ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру», який у силу ст. 106 Конституції України є обов`язковим до виконання на території України, на Державний комітет України по земельних ресурсах покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок.
З 1 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України, ст.182 якого передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом.
Закон України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (набрав чинності 3 серпня 2004 року) у ст. 3 передбачав, що речові права на нерухоме майно, їх обтяження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, установленому цим Законом.
Відповідно до ст. 4 названого Закону (чинній на час укладення оспорюваного Договору) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, створена при ньому державна госпрозрахункова юридична особа з консолідованим балансом (центр державного земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів ( ч.ч.1,2 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на час укладення спірного договору).
Вказане кореспондується із положеннями п. 5.5 оспорюваного Договору, за змістом якого, речове право на нерухоме майно, згідно ст. 182 ЦК України, підлягає державній реєстрації у відповідних органах Держкомзему у Міловському районі Луганської області.
Згідно п. п. 5 п. 4.1. Договору, підставою припинення цього емфітичного права є не використання для сільськогосподарських потреб земельної ділянки протягом трьох років поспіль.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини.
Отже на переконання суду не проведення державної реєстрації договору емфітевзису, виходячи із норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та умов оспорюваного Договору, є самостійною підставою для його розірвання.
Оскільки позивач у своїй позовній заяві не посилався на вказану підставу, як на підставу припинення емфітевзису і будь-яких заяв щодо зміни підстав позову до суду від позивача не надходило, суд не приймає до уваги як доказ Інформаційну довідку № 199378364 від 07.02.2020 року, так як вона хоча і стосується предмету доказування у даній справі, але не підтверджує ті обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про розірвання договору емфітевзису від 22.12.2011 року є обґрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні із позовом до суду
Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн. Судом задоволено позовні вимоги отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 407, 409, 410, 412, 526, 530, 610, 611, 612, 627, 628, 629, 638, 651 ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд, -
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору встановлення емфітевзису задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку в стані, придатному для цільового використання.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840, 80 грн.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Міловським РВ УМВС України в Луганській області 07.02.1996 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНПП НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Міловським РВ УМВС України в Луганській області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текс рішення виготовлений 20.05.2020 року.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його постановлення до Луганського апеляційного суду шляхом її направлення через Міловський районний суд Луганської області.
Згідно п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України строки на апеляційне оскарження продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.П. Гуцол