КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року м. Київ

Справа №752/1947/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/922/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Колдіної О.О. 21 серпня 2019 року у м. Києві та апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Колдіної О.О. 17 січня 2020 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

В С Т А Н О В И В

В січні 2019 року позивач звернулась до суду першої інстанції з позовом до відповідача про стягнення аліментів на її утримання в розмірі 5000,00 грн, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 07 березня 2017 року по 19 грудня 2018 року перебувала з відповідачем у шлюбі. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає з матір'ю. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Інших доходів, крім державної допомоги, не має. Батько дитини не надає добровільно матеріальну допомогу на утримання позивача, в зв'язку з чим остання просила стягнути аліменти в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини в розмірі 2000,00 грн щомісяця, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною трирічного віку.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 768, 40 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач може сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дружини та визначив їх розмір - 2000,00 грн, врахувавши фактичні обставини справи та норми законодавства.

Не погодився із рішенням суду відповідач, 11 листопада 2019 року його представником подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що відповідач жодного доходу не отримує, оскільки на даний час не працює та навчається в інтернатурі на денній формі навчання на контрактній формі без виплати стипендії, жодного нерухомого майна у його власності немає. Також вказує на те, що відповідач сплачує аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , кошти на які бере в борг у своїх батьків. Крім того, зазначає про те, що суд першої інстанції не з`ясував, чи дійсно дитина проживає разом з позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року справа була повернута до Голосіївського районного суду м. Києва для усунення недоліків. Апеляційним судом було встановлено, що судом першої інстанції не була вирішена подана відповідачем заява про компенсацію судових витрат (т.1 а.с.215).

Так, заява про компенсацію судових витрат відповідача на правничу допомогу була подана засобами поштового зв`язку 07 серпня 2019 року за підписом представника ОСОБА_4 .. Заява містить вимогу про компенсацію відповідачеві за рахунок позивача витрат на правову допомогу, загальний розмір яких становив 17500,00 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року у задоволені заяви представника відповідача про компенсацію судових витрат відповідача на правничу допомогу - відмовлено.

Дане рішення суду мотивовано тим, що відповідачем порушені строки на подання такої заяви, а також судом критично оцінені надані докази витрат, так як відсутні дані про їх понесення та наданий розрахунок не містить даних про витрачений час і вартість години роботи представника.

Не погодився з вказаним судовим рішенням відповідач, 25 березня 2020 року його представником подано апеляційну скаргу, в якій вказується на порушення судом норм процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи. Сторона відповідача наголошує на тому, що позовні вимоги були задоволені частково, а тому понесені ними витрати підлягають компенсації за рахунок позивача пропорційно до вимог, які залишені без задоволення. Крім того, ними подавалась заява з попереднім розрахунком судових витрат ще на стадії підготовчого судового засідання, що не враховано судом першої інстанції. А тому відмову у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат вважають безпідставною.

Позивач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року вказує на безпідставність доводів відповідача, стверджує про відсутність з боку відповідача будь-якої допомоги щодо утримання дитини та її утримання, а також на наявність у відповідача можливості здійснювати такі витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року ОСОБА_2 заперечує щодо його вимог, вказує на їх необґрунтованість та непропорційність заявленим позовним вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріалами справи, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 07 березня 2017 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року розірвано.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 виданим Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції.

На час розгляду справи в суді першої інстанції дитина та матір зареєстровані та проживають у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрації місця проживання особи та ордером на житлову площу у гуртожитку (т.1 а.с.8,9).

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає окремо від позивача та дитини, що підтверджується його паспортними даними (т.1 а.с.6), та ним визнається. Даних про надання ним допомоги на утримання дружини, яка має дитину до трьох років, суду не надано.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за 2018 рік ОСОБА_1 мав дохід лише в четвертому кварталі від продажу нерухомого майна в розмірі 48500,00 грн (т.1 а.с.55,95). В першому кварталі 2019 року у ОСОБА_1 доходи відсутні (т.1 а.с.144). Нерухоме майно за ним не зареєстровано (т.1 а.с.154).

Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на корить ОСОБА_2 на утримання дитини станом на 01 травня 2019 року за чотири місяці в розмірі 13502,02 грн (т.1 а.с.56-57,94).

Згідно з трудовою книжкою відповідач мав останнє місце роботи в 2012 році, звільнився за власним бажанням. В трудову книжку занесені дані про навчання відповідача у Приватному навчальному закладі «Київський медичний університет», а саме з вересня 2006 року по лютий 2013 року та з лютого 2016 року по червень 2017 року. Остання дата зазначена як закінчення навчання та присвоєння кваліфікації лікаря-стоматолога (т.1 а.с.148-153).

Згідно з довідкою Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» № 19-13/835 від 08 травня 2019 року відповідач навчається в інтернатурі з 01 серпня 2017 року по 30 червня 2019 року на контрактній основі, денній формі навчання, спеціальність - стоматологія (т.1 а.с.40,41).

Матеріали справи містять розписку за підписом відповідача про одержання ним у свого батька ОСОБА_5 невизначеної суми коштів для утримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.85,119).

Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років.

Частина 4 цієї ж статті визначає право на утримання вагітної дружини, а також дружини, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

За правилами ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дитина зареєстрована та проживає з позивачем. Хоча відповідач посилається на відсутність фактичного місця проживання позивача за місцем реєстрації, проте ним не заперечуються обставини проживання дитини з матір`ю - позивачем у справі. Юридичний факт батьківства відповідача встановлений у свідоцтві про народження дитини і не спростований на час розгляду даної справи. А отже дані обставини є доведеними і правомірно встановленими судом.

Досліджуючи питання щодо здатності відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу до досягнення дитиною трьох років, то суд виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджуються обставини щодо відсутності у відповідача доходу в перший, другий, третій квартали 2018 року та в першому кварталі 2019 року. Проте рішення суду першої інстанції ухвалено в третьому кварталі 2019 року. Дані за другий квартал 2019 року відсутні. Останнє місце роботи відповідача зазначене у його трудовій книжці датовано 2012 роком. Навчання згідно трудової книжки було закінчено в червні 2017 року, дані про інтернатуру в трудовій книжці відсутні, проте підтверджуються довідкою, яка не спростована в ході розгляду справи. При цьому закінчення навчання визначено датою 30 червня 2019 року. Тобто на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач мав закінчити навчання, а отже доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є студентом не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що форма навчання відповідача визначена як контрактна, що передбачає оплату навчання. Тобто відповідач є таким, що має матеріальну можливість на здійснення оплати такого навчання.

Твердження відповідача про відсутність у нього нерухомого майна підтверджуються матеріалами справи, проте в четвертому кварталі 2018 року відповідачем здійснено відчуження нерухомого майна

З огляду на наявні дані судом критично оцінюються твердження відповідача про відсутність у нього будь-якого доходу. Відповідач не посилається і не надає доказів на підтвердження виконання ним обов`язку по утриманню дитини та своєї колишньої дружини до досягнення дитиною трьох років. Судом не приймаються до уваги і твердження відповідача про наявність певних боргових зобов`язань, що виникли у нього у зв`язку з утриманням позивача та дитини, так як надані суду оригінали розписок є ідентичними за змістом, проте не містять ані дати видачі коштів, ані розміру, ані даних про їх перерахування на користь позивача.

За таких обставин покладаючи на відповідача обов'язок зі сплати аліментів на утримання дружини в розмірі 2000,00 грн, суд першої інстанції, вірно встановив та врахував обставини, що мають значення для справи. Тому висновок суду про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу позивачу у розмірі 2000,00 грн не суперечить встановленим у справі обставинам.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судом також вірно вирішено питання про стягнення з відповідача в дохід держави судових витрат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року на знайшли свого підтвердження, вказане рішення відповідає вимогам чинного законодавства, а отже підлягає залишенню без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року, яким відмовлено у задоволенні заяви відповідача про компенсацію судових витрат, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що 03 червня 2019 року представник відповідача, адвокат Каменська Н.П. подала до суду заяву про доповнення попереднього (орієнтовного) переліку судових витрат, в якому було вказано про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 очкує понесення ним судових витрат в розмірі 13000 грн у зв`язку з необхідністю проведення судово-генетичної експертизи (т.1 а.с.78). Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову (т.1 а.с.100,102-103).

05 червня 2019 року представник відповідача, адвокат Каменська Н.П., передала у справу попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. У наданому суду розрахунку міститься перелік послуг та їх вартість. А саме: консультація адвоката, узгодження правової позиції, визначення обсягу доказів - 1000 грн; підготовка відповіді на відзив - 2000 грн, участь представника у судовому засіданні (за кожне засідання) 1500 грн; складання та подання апеляційної або касаційної скарги, відзиву на апеляційну або касаційну скаргу (за годину роботи) - 1500 грн; складання заяв, клопотань (за один процесуальний документ) - 1500 грн. (т.1 а.с.81,82).

12 червня 2019 року відповідачем до суду подана заява про розгляд справи у його відсутність (т.1 а.с.83).

В судовому засіданні 19 червня 2019 року було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні (т.1 а.с.104).

Розгляд справи проведений в судовому засіданні 21 серпня 2019 року за участю сторін у справі та їх представників (т.1 а.с.154-160).

29 серпня 2019 року представник відповідача, адвокат Каменська Н.П., керуючись положеннями ч.8 ст. 141 ЦПК України звернулась до суду першої інстанції із заявою про компенсацію витрат на правничу допомогу в сумі пропорційній розміру вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року (т.1 а.с.166-168).

На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представником відповідача надано Договір № 32 від 02 травня 2019 року про надання правової допомоги, укладений з АО «ЮСТІС», Додатковий договір № 1 до цього договору, відповідно до якого за правову допомогу Замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному Додатком №1, Акт наданих послуг згідно Договору про надання правничої допомоги від 02 травня 2019 року № 32, відповідно до якого вартість послуг складає 17500,00 грн, з яких 1000 грн за 2 години консультацій; 4500 грн участь в трьох судових засіданнях; 2000 грн за підготовку відзиву ; 2000 грн за підготовку зустрічного позову; 8000 грн за підготовку в межах позову заяв та клопотань (т.1 а.с.169-172).

10 вересня 2019 року ОСОБА_1 особисто до суду подана заява від 09 вересня 2019 року, в якій він просить залишити без розгляду заяву про компенсацію судових витрат, подану його представником 27 серпня 2019 року (т.1 а.с.174).

30 грудня 2019 року ОСОБА_1 до суду подана заява, в якій він просить вважати його заяву від 09 вересня 2019 року недійсною, не враховувати її при прийнятті судового рішення (т.1 а.с.228). Аналогічна заява ОСОБА_1 засвічена нотаріально 06 січня 2020 року, копія якої надана до суду (т.2 а.с.7).

Позивачем ОСОБА_2 10 січня 2020 року подані заперечення на заяву відповідача про компенсацію судових витрат, в яких вона посилається на необґрунтованість заявлених вимог, невідповідність їх заявленому розміру позовних вимог та складності справи (т.1 а.с.229-230).

В подальшому представником відповідача долучений до матеріалів справи Додатковий договір № 2 до договору про надання правничої допомоги від 02 травня 2019 року № 32 від 14 січня 2020 року, де сторони домовились, що у п.2 Додаткового договору №1 до Договору про надання правничої допомоги під поняттям «суд відповідної інстанції» необхідно розуміти суд апеляційної інстанції - Київський апеляційний суд (т.2 а.с.6).

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст. 15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача на стадії підготовчого провадження, а саме 05 червня 2019 року був наданий для долучення до матеріалів справи попередній розрахунок витрат на правову допомогу. Проте, наданий розрахунок фактично є погодженням сторони щодо вартості послуг, а не визначеною сумою витрат на правову допомогу пов`язану з розглядом даної справи. При цьому, заява про компенсацію цих витрат за рахунок позивача на цій стадії судового розгляду здійснена не була. А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем визначеного процесуальним законом порядку звернення з такою заявою.

Судом не береться до уваги заява від 03 червня 2019 року, так як вона стосується витрат по зустрічному позову, який не був прийнятий судом і на цю заяву відсутнє посилання сторони відповідача.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної оцінки доказам, які були надані представником відповідача щодо понесених витрат на правничу допомогу, відхиляються колегією суддів, оскільки суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення надав належну та обґрунтовану оцінку вказаним доказам. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежність наданих стороною відповідача розрахунків, оскільки вони не містять даних про витрати часу адвокатом на виконання відповідних робіт; їх розмір, з огляду на ціну позову, значення справи для сторони та складність справи, яка стосується аліментів, не можна визнати обґрунтованим, до того ж приблизно половина суми витрат стосується підготовки заяв і клопотань, які були залишені судом без задоволення. На вказані обставини звертає увагу і позивач у справі.

Отже заявлений відповідачем розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, а тому компенсації відповідачеві за рахунок позивача не підлягає.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції на положення Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки останній втратив чинність в 2017 році, а тому застосуванню до вказаних правовідносин не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів змінює додаткове рішення суду першої інстанції, шляхом виключення з мотивувальної частин рішення посилання на застосування Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

В іншій частині додаткове рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року змінити шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на застосування Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

В іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В.Поліщук