ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5263/19 Номер провадження 22-ц/814/908/20Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

з секретарем судового засідання: Мисечко А.І.,

з участю: представника позивача - адвоката Гуйванюка Й.Є.,

представника відповідача - адвоката Пікульської К.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 січня 2020 року у складі головуючого судді Предоляк О.С., ухвалене в залі суду в м. Кременчуці, повний текст якого виготовлено 14.01.2020, у справі № 524/5263/19 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» , третя особа - директор Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Ватажишин Олександр Володимирович про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 26.06.2019 року №657к про звільнення з роботи, поновлення на посаді начальника виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Також просив стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 14664,71 грн, судові витрати покласти на відповідача.

В подальшому позовні вимоги позивачем неодноразово доповнювалися. Підтримуючи позовні вимоги в частині визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі остаточно просив стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 116455,05 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 21.02.2018 року ОСОБА_1 призначений та працював на посаді виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Права, обов`язки та функції начальника регіонального виробничого управління закріплені у відповідній посадовій інструкції. Місце виконання посадових обов`язків - місто Харків. Наприкінці червня 2019 року позивача було викликано до головного офісу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» (м. Київ), куди він прибув 26.06.2019. Цього ж дня адміністрація Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» ознайомила його з наказом по підприємству №657к від 26.06.2019, яким до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи. Вважає, що даний наказ не відповідає закону та підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено встановлену законом процедуру для прийняття наказу про звільнення.

Зазначає, що посилання в наказі №657к на пункт 4.6 Посадової інструкції головного інженера РВУ «Харківавтогаз» не обгрунтовує його звільнення, оскільки він в своїй роботі керується власною Посадовою інструкцію (начальника РВУ), а не Посадовою інструкцією головного інженера РВУ.

Окрім того, роботодавець не надав йому можливості захистити себе від необгрунтованих звинувачень, зокрема права надати свої пояснення, які підлягають відповідній оцінці та перевірці роботодавцем. Враховуючи вказані обставини, просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним та скасовано наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 26.06.2019 №657к про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 26.06.2019 року.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.06.2019по 09.01.2020 року у сумі 116 455,05 (сто шістнадцять тисяч чотириста п"ятдесят п"ять, 05) грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь держави судовий збір у розмірі 2701, 35 (дві тисячі сімсот одна, 35) грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць .

З рішенням суду першої інстанції не погодилося Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». В апеляційній скарзі просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове , яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції фактично проігноровано аргументи відповідача про допущення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків, яке виявлено в результаті проведення службового розслідування на підставі проведеної службової перевірки від 12.04.2019 року, щодо виявлених інцидентів фіктивного працевлаштування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Так, в.о. начальника РВУ «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» ОСОБА_1 підписано наказ по особовому складу від 26.12.2018 року про прийняття на роботу ОСОБА_5 08.02.2019 року видано наказ про звільнення ОСОБА_5 за угодою сторін на підставі п 1 ст. 36 КзПП України. Саме одноразове порушення трудової дисципліни - порушення фінансово господарської діяльності підприємства внаслідок фіктивного працевлаштування ОСОБА_5 , спричинення значної матеріальної шкоди підприємству на суму 9 180, 44 грн. стало можливим внаслідок грубого порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків і як наслідок звільнення.

07.04.2020 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.100-101 т.2).

Позивач вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку щодо помилковості рішення роботодавця стосовно наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у формі звільнення з роботи. Стверджує, що твердження апелянта про внесення позивачем та використання недостовірної інформації до офіційних і службових документів підприємства не ґрунтуються на доказах, адже підписання наказу про прийом на роботу та звільнення з роботи працівника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» входить до компетенції керівника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз». При цьому, згідно посадової інструкції та положення про Регіональне виробниче управління, начальник РВУ пошуком працівників не займається, особистих графіків роботи працівникам не складає. Дані функції покладаються на кадрову службу та начальників заправних станцій.

Крім цього вважає, що доводи скаржника відносно неналежного контролю за щоденною роботою працівників РВУ «Харківавтогаз» та порушення обліку робочого часу є необґрунтованими, оскільки Положення про РВУ «Харківавтогаз» та посадова інструкція начальника цього РВУ не передбачають обов`язку начальника РВУ щоденно здійснювати контроль за своєчасним виходом працівників на роботу та дотримання ними трудового режиму. Основний контроль за трудовою дисципліною покладається на начальників газозаправних станцій.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції.

В судове засідання з`явилися представники сторін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України -невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявленого позову, безпідставності та необґрунтованості наказу № 657к від 26.06.2019 року, відсутності в діях позивача порушень трудових обов`язків, які б носили одноразове грубе порушення трудових обов`язків та були б підставою для застосування п.1 ст. 41 КзпП України, а також порушення процедури накладення дисциплінарного стягнення. Встановивши вищевказані обставини, місцевий суд прийшов до висновку, що право позивача на працю, що закріплено в ст. 43 Конституції України, порушено відповідачем та підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про доведеність позовних вимог та поновлення позивача на роботі зі стягненням середньомісячного заробітку, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» створене відповідно до рішення правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та зареєстроване як юридична особа 22.01.2009 року. Основний вид діяльності - реалізація автомобільного газу через мережу заправних станцій (а.с.40-51 т.1).

Наказом ДП «Укравтогаз» №17-к від 21.02.2018 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду виконуючого обов`язки начальника Регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» за трудовим договором.

За наказом директора ДП «Укравтогаз» на підприємстві проведена перевірка дотримання норм законодавства та вимог внутрішніх актів, пов`язаних з прийняттям на роботу працівників, виконанням ними умов трудових договорів та звільнення працівників з роботи.

Складено акт службового розслідування від 17.05.2019, з якого вбачається, що перевіркою встановлено, що у період з грудня 2018 року по лютий 2019 року до списку працівників РВУ «Харківавтогаз» був включений громадянин ОСОБА_5 , але вказаний працівник власних обов`язків за трудовим договором не виконував: до роботи не приступив, на території заправної станції не з`являвся. Посадовими особами РВУ «Харківавтогаз» здійснювалось табелювання даного працівника без фактичного виконання ним роботи за посадовою інструкцією, а також відбувалась виплата заробітної плати даному працівнику. ОСОБА_5 безпідставно виплачена заробітна плата на суму 9 180,44 грн.

На підставі даного акту директором ДП «Укравтогаз» прийнято рішення про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , як начальником РВУ «Харківавтогаз», оскільки останній своїми діями допустив грубе порушення умов трудового договору, укладеного між ним та підприємством на період виконання обов`язків начальника РВУ «Харківавтогаз».

Згідно наказу №657к від 26.06.2019 року ДП «Укравтогаз» ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ст. 41 КзпП України у зв`язку з допущенням ОСОБА_1 одноразового грубого порушення фінансово-господарської діяльності РВУ «Харківавтогаз» з внесенням та використанням недостовірної інформації до офіційних та службових документів підприємства та зловживання своїм службовим становищем.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомлений 26.06.2019 року та цього ж дня видана йому трудова книжка, проведено розрахунок.

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не працевлаштований.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 вказано, що «згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частина друга). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності».

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено ст.36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст.ст.38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст.ст.40,41,43,43-1 та підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст.45 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за №9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону.

Порядок звільнення це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Відповідно до ст.4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» від 22 червня 1982 року, яка ратифікована Законом України від 04 лютого 1994 року №3933-ХІІ і набрала чинності для України 16 травня 1995 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Під припиненням трудового договору необхідно розуміти акт припинення трудових відносин працівника з власником або уповноваженим ним органом.

Стабільність трудових відносин гарантується обмеженим переліком підстав припинення трудового договору. Розірвати трудовий договір і звільнити працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можна тільки на підставах, передбачених ст.ст.40,41 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №17-к від 21.02.2018 року, ОСОБА_1 , головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз», призначено виконуючим обов`язки регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» на період до призначення в установленому законом порядку начальника регіонального виробничого управління з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Зі змісту наказу № 657- к від 26.06.2019 року вбачається, що до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, за результатами проведеного службового розслідування за фактами фіктивного працевлаштування в РВУ «Харківавтогаз» ДП «Украавтогаз» а саме: ОСОБА_2 - машиніста компресорних установок 4 розряду АГНКС м. Звенігородка, ОСОБА_3 - наповнювача балонів 4 розряду АГНКС м. Звенігородка, ОСОБА_4 - машиніста компресорних установок АГНКС м. Херсон, ОСОБА_6 наповнювача балонів 4 розряду АГНКС м. Дніпро, ОСОБА_5 - наповнювача балонів 4 розряду АГНКС м. Лозова, ОСОБА_7 провідного інженера апарату при керівництві, про що складено акт службового розслідування РВУ «Харківгаз» ДП «Укравтогаз» від 27.05.2019 року, встановлено грубе порушення фінансово-господарської діяльності РВУ «Харківавтогаз» з внесенням та використанням недостовірної інформації до офіційних і службових документів підприємства та зловживанням службовим становищем ОСОБА_1 виконуючим обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз».

Разом з тим, акт службового розслідування від 17 травня 2019 року (а.с.102-122 т.1) містить лише загальні відомості про те, як організована кадрова робота у підрозділах Дочірнього підприємства «Укравтогаз» та не містить аналізу діяльності безпосередньо ОСОБА_1 . Наказ про звільнення та акт службового розслідування не обгрунтовують та не конкретизують підстав для накладення на працівника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

В наказі № 657к від 26.06.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи з підстав, визначених п. 1 ст. 41 КЗпП України не зазначено, в чому конкретно полягають порушення посадових обов`язків та не вказано, коли мав місце факт грубого порушення.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що факт працевлаштування інших працівників, окрім ОСОБА_5 , який підтверджується виявленими перевіркою доказами, не має жодного відношення до позивача.

Відповідно до п.2.8. посадової інструкції начальника РВУ «Харківавтогаз», затвердженої директором ДП «Укравтогаз» від 17.12.2016 року визначено, що начальник РВУ вживає заходів щодо забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами в межах затвердженого штатного розпису (а.с.21 т.1).

Наказом по особовому складу ДП «Укравтогаз» від 26.12.2018 №ХФ/247-К за підписом ОСОБА_1 на роботу посаду наповнювача балонів 4 розряду АГНКС м. Лозова прийнято громадянина ОСОБА_5 .

Наказом від 08.02.2019 №ХФ/17-К ОСОБА_5 звільнено з роботи за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Наказ про звільнення ОСОБА_5 підписано ОСОБА_1.

Зміст робочої інструкції наповнювача балонів АГНКС м. Лозова РВУ «Харківавтогаз» свідчить, що наповнювач балонів приймається на роботу по поданню начальника АГНКС і підпорядковується безпосередньо начальнику АГНКС та майстру АГНКС, натомість відомостей що позивач ОСОБА_1 займав вказані посади суду не надано.

Місцевий суд вірно встановив, що табелі обліку використання робочого часу свідчать про те, що наповнювач балонів ОСОБА_5 обліковувався як працівник АГНКС Лозова-1 за п`ятиденним робочим тижнем та двома вихідними днями. Табель обліку робочого часу працівників даної АГНКС складений начальником АГНКС - ОСОБА_8 , підписаний відповідальним працівником з кадрової роботи - ОСОБА_9 , економістом - ОСОБА_10 , бухгалтером - ОСОБА_11 та затверджений начальником РВУ - ОСОБА_1 (а.с.126 т.1) .Змінний журнал АГНКС відображає роботу тих працівників, які працювали за змінним графіком роботи. Судом першої інстанції вірно встановлено, що наповнювач балонів ОСОБА_5 обліковувався за іншим графіком - за п`ятиденним робочим тижнем. Таким чином, табель обліку робочого часу та змінний журнал у сукупності не свідчать про протиправність дій позивача ОСОБА_1 .

Будь-які докази внесення позивачем неправдивих відомостей до офіційних та фінансових документів підприємства відсутні.

Окрім того слід зауважити, що основний контроль за трудовою дисципліною покладається на начальників газозаправних станцій, які повинні надавати кадровій службі достовірну інформацію. Будь-яких переконливих доказів щодо вчинення ОСОБА_1 дій щодо фіктивного працевлаштування осіб, матеріали справи не містять.

З матеріалів справи також вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що відповідач не виконав вимоги ч.1 ст.149 КЗпП. Після проведення перевірки власником або уповноваженим ним органом пояснення у позивача не відбирались, акт перевірки йому не вручався. Разом з тим, наказ про звільнення містить посилання на акт про відмову від надання письмових пояснень, як на підставу звільнення.

Крім того, важливим елементом застосування пункту 1 ч.1 ст.41 КЗпП України є звільнення за порушення, яке має ознаки одноразовості. Наказ про звільнення позивача таких ознак не містить.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність в діях позивача порушень трудових обов`язків, які б носили одноразове грубе порушення трудових обов`язків та були б підставою для застосування п.1 ст. 41 КЗпП України, а також порушення роботодавцем процедури накладення дисциплінарного стягнення.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог наданими позивачем доказами та відсутності підстав для задоволення позову не спростовують висновки суду першої інстанції, фактично зводяться до повторного викладу заперечень відповідача щодо пред`явленого позову та переоцінки висновків суду першої інстанції, а тому не носять переконливого значення та не підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що вирішуючи питання поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції невірно надав оцінку встановленим у справі обставинам щодо посади, яку обіймав позивач, з якої він був звільнений та на яку він підлягає поновленню.

Так, місцевий суд не звернув уваги на те, що відповідно до наказу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №17-к від 21.02.2018 року, ОСОБА_1 , головного інженера регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз», призначено виконуючим обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» на період до призначення в установленому законом порядку начальника регіонального виробничого управління з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.124 т.1).

Згідно наказу ДП «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» №657к від 26 червня 2019 року, ОСОБА_1 , виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління, звільнено з роботи за п.1 ст.41 КЗпП України.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції помилково поновив позивача на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз», на яку він не призначався.

За таких обставин, з огляду на норми ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильний розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положення розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи, що звільнення позивача сталося 26 червня 2019 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за квітень - травень 2019 року.

Довідка про заробітну плату позивача за період з квітня по травень 2019 року надана відповідачем на вимогу суду першої інстанції та міститься на аркуші 3 тому 2.

Відповідно до довідки за підписом в.о. начальника Управління ОСОБА_12, заробітна плата позивача за квітень - травень 2019 року становить 36 230,49 грн. (т.2 а.с.3).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно обрахований розмір середньоденної заробітної плати відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 зі змінами і доповненнями, виходячи із 42 робочих днів та сукупного розміру заробітної плати, нарахованої за два місяці, що передували звільненню (квітень-травень 2019 року).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на необхідність обрахування середнього заробітку, виходячи із заробітної плати за лютий-березень 2019 року та надання на підтвердження цих доводів таблиці доходів та довідки про середній заробіток, колегією суддів не береться до уваги, оскільки період , за який повинна обраховуватися середньоденна заробітна плата за обставин справи становить квітень-березень 2019 року.

Судом першої інстанції відповідний обрахунок здійснювався на підставі наданих до суду доказів, зокрема довідки про доходи позивача за період квітня-травня 2019 року, яка не містить будь-якої інформації про те, що у вказаний період у нараховані суми заробітної плати увійшли нарахування лікарняних, відпусток, тощо.

Так само місцевим судом вірно здійснено обрахунок кількості днів вимушеного прогулу, за які підлягає стягненню середньоденний заробіток (135 робочих днів), - з 27.06.2019 по 09.01.2020 (день ухвалення рішення). Виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача 862,63 грн., середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 116455,05грн. (135 робочих днів х 862,63 грн.).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що нові докази, подані учасником справи суду апеляційної інстанції, підлягають дослідженню та прийняттю лише у виняткових випадках, коли їх неподання зумовлено неможливістю їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, на підтвердження чого особою надано апеляційному суду відповідні докази.

Про наявність виняткових обставин неподання доданих до апеляційної скарги доказів відповідачем не зазначено та відповідних доказів не надано, внаслідок чого надані до апеляційної скарги довідка про середній заробіток та таблиця доходів не підлягають оцінці.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню, внаслідок їх недоведеності.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; Серявін та інші проти України №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року; Руїс Торіха проти Іспанії, №303-А, §29, ЄСПЛ, від 09.12.1994 року).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про вихід за межі доводів апеляційної скарги та як наслідок часткове їх задоволення, скасування рішення місцевого суду лише в частині визначення назви посади, на якій підлягає поновленню на позивач, то судові витрати, понесені відповідачем у справі за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Дослідивши та оцінивши кожен наявний у справі доказ, як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню лише в частині визначення назви посади, на якій підлягає поновленню на роботі позивач з ухваленням в цій частині нового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 26.06.2019 року.

Керуючись ст.ст. 141; 367; 374 ч.1 п. 2; 376 ч. 1 п.3,4; 381 ч.1; 382; 383; 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Дочірнього Підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 січня 2020 року - скасувати в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 26.06.2019 року.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 26.06.2019 року.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 січня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.

Головуючий: С.А. Гальонкін

Судді: Л.М. Хіль

О.Ю. Кузнєцова