П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року м. Київ

Справа № 22-5955 Головуючий у1-й інстанції - Піхур О. В.

Унікальний № 761/44149/18 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на нерухоме майно,-

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь суми боргу за розпискою від 20 квітня 2007 року, інфляційних збитків та 3% річних у загальному розмірі 3 742 332 грн. 80 коп. шляхом звернення стягнення на належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 (а.с.1-3; 49-51).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю заявленого позову та відсутністю у представника відповідача повноважень щодо визнання позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі(а.с.68-73).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, адвокат Яворський В. І., не заперечував проти її задоволення та вказав, що має всі повноваження для вчинення такої процесуальної дії як визнання позову, оскільки обмеження щодо вчинення певних процесуальних дій у виданій йому відповідачем довіреності не застережені.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача, адвоката Яворського В. І., які підтримали подану позивачем апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову районний суд виходив з того, що матеріали справи не місять доказів того, що між сторонами був укладений договір, який би надавав позивачу можливість здійснити захист своїх прав позикодавця шляхом звернення стягнення на нерухоме майно позичальника ОСОБА_2 , тому позовні вимоги про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на нерухоме майно (квартиру) є необґрунтованими.

Визнання позову представником відповідача не узгоджується із змістом ст. ст. 62, 191 ЦПК України, оскільки у представника відповідача згідно зі змістом наданої довіреності відсутнє право на визнання позову у даній справі. Крім того, оскільки визнання позову вчиняється не самим відповідачем, воно може суперечити його інтересам.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

У даній справі районним судом правильно встановлено, що між сторонами склалися правовідносини договору позики, наявність яких підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 20 квітня 2007 року на суму 160 000 доларів США (а.с.44).

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Ураховуючи наведене, висновок районного суду про те, що порушення боржником своїх зобов`язань має наслідком захист прав позивача (кредитора) шляхом стягнення з відповідача (боржника) неповернутої суми позики, є правильним.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ст.5, п.5.ч.3 ст. 175 ЦПК).

Аргументи апеляційної скарги позивача про те, що ОСОБА_1 має право на стягнення неповернутої суми позики шляхом звернення стягнення на належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , оскільки за договором б/н від 15 липня 2010 року відповідач в якості гарантії повернення коштів передав указану квартиру позивачу у тимчасове користування до 15 січня 2012 року, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні з огляду на таке.

Наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог договір б/н від 15 липня 2010 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно до його змісту є договором оренди квартири АДРЕСА_1 , про що прямо зазначено у п. 2.1 Договору (а.с.10).

Апеляційний суд констатує, що позивач помилково ототожнює указаний договір із таким видом забезпечення виконання зобов`язання як застава.

Відповідно до положень ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За правилами ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Відповідно до положень ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ст. 585 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

За правилами ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання.

У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Ураховуючи наведене, висновки районного суду про те, що між сторонами не був укладений договір, який би надавав позивачу можливість здійснити захист своїх прав позикодавця шляхом звернення стягнення на нерухоме майно позичальника ОСОБА_2 , є обґрунтованими і доводами апеляційної скарги не спростовуються.

За правилами ч. ч. 4-5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Ураховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги позивача про те, що районний суд необґрунтовано не прийняв визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляв його законний представник, адвокат Яворський В. І., відхиляються апеляційним судом як неприйнятні.

Водночас доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи висновку районного суду про те, що у представника відповідача згідно зі змістом наданої довіреності відсутнє право на визнання позову у даній справі, заслуговують на увагу та можуть бути прийняті апеляційним судом з огляду на таке.

За правилами ч.4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Згідно з положеннями ч. ч. 1-2 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

У даній справі відповідно до змісту наданої адвокатом Яворським В. І. на підтвердження своїх повноважень апостильованої довіреності (а.с.38-40), останній у якості представника ОСОБА_4 має право під час представництва у судах всіх рівнів виконувати від імені довірителя усі необхідні дії, які можуть вимагатися у зв`язку з цією довіреністю. Обмеження повноважень представника на визнання позову довіреність не містить.

Отже висновок суду про те, що у представника відповідача згідно зі змістом наданої довіреності відсутнє право на визнання позову у даній справі, не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З огляду на встановлену апеляційним судом невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновку суду про те, що у представника відповідача згідно зі змістом наданої довіреності відсутнє право на визнання позову у даній справі.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Підстав для зміни судом апеляційної інстанції розподілу судових витрат у зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що у представника відповідача згідно зі змістом наданої довіреності відсутнє право на визнання позову у даній справі.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених частинами другою та третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 травня 2020 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома