Справа № 541/2430/19
Провадження №2/541/592/2020
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 травня 2020 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі: головуючої судді - Андрущенко-Луценко С.В.,

при секретарі - Калініченко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

23.10.2019 ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 17 березня 2018 року в розмірі 1373 євро, що становить 38 169,40 гривень станом на 01.07.2018 та 3% річних в сумі 1531 грн та 768,40 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 17 березня 2018 року надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті позивачу до 01 липня 2018 року. Так, станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, кошти в повному обсязі не повернула. ОСОБА_2 повертала кошти частинами, відтак сума, яка залишилася не повернутою станом на 23.10.2019 становить 1373 євро.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та встановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.13).

19 лютого 2020 року Миргородським міськрайонним судом прийнято заочне рішення по справі, яким позов ОСОБА_1 задоволено (а.с.27-30).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 31 березня 2020 року за заявою відповідачки ОСОБА_2 скасовано заочне рішення Миргородського міськрайонного суду від 19 лютого 2020 року та справу призначено до судового розгляду (а.с.48).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав. Пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 доглядала за його хворою матір`ю та 17 березня 2018 року попрохала у нього грошові кошти в борг, на що він дав свою згоду. Відповідачка від нього отримала кошти в сумі 1700 євро та 445 доларів США, зобов`язувалася повернути вказану суму до 01 липня 2018 року. Позика була оформлена розпискою написаною особисто відповідачкою на його ім`я. Відповідачка борг не повернула, що спонукало його звернутися з даним позовом до суду. Просить суд заявлений ним позов задовольнити, стягнувши з відповідачки кошти зазначені ним в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала. Пояснила, що вона брала позику у ОСОБА_3 , а не у ОСОБА_1 про що саме їй писала розписку. Кошти були нею отримані в євро та в доларах. Частково позичені кошти вона повернула позикодавцеві ОСОБА_3 . В подальшому, ОСОБА_3 захворіла та їй треба було повертатися на постійне місце проживання в м. Горлівка Донецької області на тимчасово окуповану території України. Оскільки борг нею на той період часу сплачений не був, то ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 примусили її написати розписку на ім`я ОСОБА_1 про отримання позики в євро та доларах від нього, що не відповідає дійсності. Розписка , яка знаходиться в матеріалах справи дійсно написана особисто нею, але жодних боргових зобов`язань перед позивачем вона не має. В задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що 17 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. На підставі цієї угоди позивач, надавав позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 1700 євро та 445 доларів США. Факт передачі грошових коштів позивач підтвердив оригіналом наданої розписки від 17 березня 2018 року. Відповідно до якої строк повернення грошових коштів становив до 01 липня 2018 року по курсу продажу валют банківських установ. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Відповідач повернула кошти частково, про що свідчить розрахунок написаний позивачем на звороті розписки та засвідчений підписом відповідачки (а.с.5 на звороті). Так ОСОБА_2 повернула 17.03.2018 кошти в сумі 445 доларів США та 80 євро. В період з травня по грудень 2018 року відповідач повертала кошти в гривнях, що в еквіваленті, як зазначив позивач на загальну суму становить 247 євро. Сума яка залишилася неповернутою 1373 євро (1700-80-247=1373), що в гривневому еквіваленті складає 38 169,40 гривень (1373 євро х 27,8- курс євро).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1 стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України.

Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У своєму рішенні Великою Палатою Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17, від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Право подати позов про стягнення 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення позивача із позовом сплинув, позивач має право вимагати від відповідача, окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних.

Таким чином, сума 3% річних за період з 02 липня 2018 року по день звернення із позовом становить 1531 грн (38169,40 грн х 3% за 16 місяців).

Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші в повному обсязі не повернув.

Судом не приймаються до уваги показання позивачки ОСОБА_2 з приводу того, що позика нею від позивача не отримувалася, оскільки її показання спростовуються власноручно написаною нею розпискою про отримання грошових коштів. Не сприймаються судом з цього приводу і показання свідка ОСОБА_4 , оскільки, вони є малоінформативними. Свідок лише зазначив про те, що йому відомо, що його мати ОСОБА_2 брала гроші в борг у ОСОБА_5 . Про обставини написання його матір`ю розписки, що є в матеріалах справи та про боргові зобов`язання його матері перед ОСОБА_1 йому нічого невідомо.

При цьому, суд виходить з положень ст. 1051 ЦК України за якою, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідачкою ОСОБА_2 не подано суду жодних доказів на підтвердження її позиції щодо того, що кошти нею в борг у ОСОБА_1 не отримувалися, та що розписка про отримання коштів написана нею під тиском.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 17 березня 2018 року зобов`язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити останньому за договором позики борг у розмірі 38 169,40 грн та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1531 грн.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 612, 625, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 76, 77, 81, 141, 259, 265Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 паспорт серія НОМЕР_2 виданий Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області 30 квітня 1999 року на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 паспорт серія НОМЕР_4 виданий Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області 02 серпня 1996 року, заборгованість за договором позики від 17 березня 2018 року у сумі 38 169 (тридцять вісім тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень 40 копійок, трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання 1 531 (одну тисячу п`ятсот тридцять одну) гривню та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

На підставі ч.1 ст. 354 та п.3 Прикінцевих положень ЦПК України (в редакції від 02.04.2020 року), рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення та протягом строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: С. В. Андрущенко-Луценко