Справа №489/1469/20
Провадження № 22-ц/812/902/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 травня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі заявника - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Румянцевою Н.О., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И В

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що наприкінці 90-х років вона познайомилася з ОСОБА_3 27 травня 2009 року, маючи намір створити сім`ю, вона зареєструвала останнього за своїм місцем проживання, а саме у квартирі АДРЕСА_1 . Проте, сімейне життя у них не склалося, спільного господарства не ведуть, не мають спільного сімейного бюджету та спільно не вирішують побутові проблеми. Однак, не зважаючи на це, ОСОБА_3 не бажає виселитися з вказаної квартири.

З 2016 року ОСОБА_3 вживає алкогольні напої та веде антисоціальний спосіб життя, а також почав знущатися над нею, виганяти її на вулицю з квартири, в тому числі і взимку. З жовтня 2018 року почав наносити їй тілесні ушкодження та чинити насильницькі дії. 18 липня 2019 року ОСОБА_3 наніс їй тілесні ушкодження, в результаті чого у неї утворилася посттравматична гематома лівого передпліччя та синці, що підтверджується висновком експерта № 634 від 08.08.2019 року. За вказаним фактом було порушено кримінальне провадження та внесені відомості до ЄРДР.

Зазначає, що 29 грудня 2019 року ОСОБА_3 також наніс їй тілесні ушкодження про що складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення домашнього насильства. 02 березня 2020 року відносно ОСОБА_3 повторно складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення домашнього насильства.

Вказує, що постійне застосування домашнього насильства принижує її та спричиняє емоційну невпевненість.

Враховуючи вищенаведене просила видати обмежувальний припис, строком дії на 6 місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 :

заборонити ОСОБА_3 перебувати у місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , а саме у квартирі АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , а саме до квартири АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_3 у будь-який спосіб контактувати із ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року, з урахування ухвали того ж суду про виправлення описки, заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, в частині визначення терміну обмежувального припису, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 не заперечуючи обставин щодо наявності конфліктів між ним та ОСОБА_1 та своєї провини в цьому, а також те, що на теперішній час наміру проживати в квартирі ОСОБА_1 він не має. В той же час, у нього є необхідність забрати свої речі, які залишились у вказаній квартирі, а тому просив зменшити термін на який видано обмежувальний припис до двох місяців.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просили її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_3 не з`явився, направив заяву та просив розглядати справу за його відсутності.

В силу ч.2 ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, повідомленого належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 наприкінці 90-х років познайомилася ОСОБА_3

27 травня 2009 року, маючи намір створити сім`ю, вона зареєструвала останнього за своїм місцем проживання - у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 16 лютого 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 891 (а.с.8).

ОСОБА_3 , відповідно до інформації з державного реєстру речових прав є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10,11-12).

19 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївської місцевої прокуратури № 2 із заявою про прийняття заходів щодо ОСОБА_3 , який 18 липня 2019 року наніс їй тілесні ушкодження, погрожував її вбити та виганяв її з квартири (а.с.13).

Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 24 липня 2019 року Інгульським ВП ГУ НП в Миколаївській області відносно ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження № 0002694 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с.14).

08 серпня 2019 року, на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 серпня 2019 року, у вказаному кримінальному провадженні проведено судово-медичну експертизу.

Згідно висновку експерта № 634 від 08 серпня 2019 року, у ОСОБА_1 мають місце тілесні ушкодження у вигляді синця правого стегна, гематоми лівого плеча. Дані тілесні ушкодження утворилися від не менш ніж двох ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, взуті ноги та інші, з давністю утворення більше двох тижнів до часу огляду. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне). Утворення наявних тілесних ушкоджень при падінні тіла на площину з висоти власного зросту не виключається(а.с.15-.16).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 057467 від 02 березня 2020 року, складеного інспектором взводу № 2 роти № 2 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_3 02 березня 2020 року о 18 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 , а саме виганяв з будинку (економічне), давав стусанів, штовхав (фізичне), виражався нецензурною лайкою (психологічне), залякував, чим спричинив емоційну невпевненість у постраждалій, чим вчинив правопорушення, передбачене ч 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.18).

Того ж дня ДОП Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесено терміновий заборонний припис, у зв`язку зі скоєнням ним 02 березня 2020 року домашнього насильства відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 , яким ОСОБА_3 : зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 10 діб з 02 березня 2020 року по 12 березня 2020 року (а.с.19).

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в Ленінському районному суді м. Миколаєва перебувають адміністративні справи відносно ОСОБА_3 щодо вчинення останнім домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , їх розгляд відкладено у зв`язку з ухиленням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності від явки на виклик до суду.

Крім того, в порядку підготовки справи до розгляду судом оглянуто відеозапис VID_20191229_013400, який також підтверджує факт домашнього насилля ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Наведені вище докази свідчать про серйозність сприйняття ОСОБА_1 фактів домашнього насильства, переживання з приводу можливих повторень таких, важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці попередити такі та захистити від таких себе.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції підставно було видано обмежувальний припис із визначеними у ньому заходами тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 терміном на 6 місяців, з метою захисту прав та інтересів заявниці.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з ч.4 ст. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Оскільки матеріалами справи підтверджено факт вчинення ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 фізичного та психологічного насилля, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з урахуванням усіх встановлених обставин справи у суду першої інстанції на момент винесення рішення були підстави для застосування заходів тимчасового обмеження прав. Визначення судом максимального терміну застосування заходів тимчасового обмеження прав за таких обставин не є надмірним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги проте, що заявник ОСОБА_1 сама провокувала ОСОБА_3 на конфлікти, наносила йому тілесні ушкодження не заслуговують на увагу, оскільки таке не підтверджується належними та допустимими доказами.

Аргументи апеляційної скарги щодо скорочення терміну обмежувального припису до двох місяців, щоб мати можливість швидше забрати свої речі не є тією обставиною, яка може спростувати висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення обмежень ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року без змін.

Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

_____________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.