ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8203/18
провадження № 2/753/1613/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2020 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Запорожець А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, треті особи: Управління держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, Бориспільська районна державна адміністрація Київської області, про визнання протиправним рішення Київської міської ради та його скасування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку таскасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , вважаючи себе власником земельної діляки, у відповідності до ст. 393 ЦК України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Київської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, треті особи: Управління держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, Бориспільська районна державна адміністрація Київської області, про визнання протиправним рішення Київської міської ради та його скасування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку таскасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області за № 3351 від 03 листопада 2009 року гр. ОСОБА_3 виготовлено державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 950485 від 25 листопада 2009 року, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільсткий р-н, кадастровий номер :04:007:1579, площею 0, 1200 га.

Гр. ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленою Т.Г., та зареєстрованого в реєстрі за № 864, продав йому - ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

Такий договір був зареєстрований в Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області 16 лютого 2012 року, проте право власності ним на таку земельну ділянку не набуто згідно вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України - відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено.

На вказаній земельній ділянці нічого не будувалось, будь - які будівлі відсутні, проте у березні 2016 року ним виявлено огорожу, яка була встановлена невідомими особами, й у процесі з`ясування обставин встановлено, що про своє право на належну йому земельну ділянку заявила ОСОБА_2 , яка відповідно до рішення Київської міської ради за № 327/5139 від 02.12.2010 року отримала у приватну власність із земель, відведених в постійне користування садовому товариству «Святище» земельну ділянку площею 0, 0600 га для ведення колективного садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017, на підставі якого на її ім`я виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 038457 від 10.11.2011 року, який внесений до державного реєстру за вищевказаним кадастровим номером органом державної реєстрації 10.11.2011 року.

Звернувшись до публічної кадастрової карти України ДП «Центр державного земельного кадастру», з`ясовано, що на належну йому земельну ділянку, кадастровий номер :04:007:1579, графічно повністю накладається земельна ділянка, належна ОСОБА_2 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017.

У зв`язку із внесенням до публічної кадастрової карти України невірної (недостовірної) інформації про належну ОСОБА_2 земельну ділянку, яка графічно повністю накладається на належну йому земельну ділянку, просить визнати протиправним рішення Київської міської ради за № 327/5139 від 02.12.2010 року в частині передачі у приватну власність із земель, відведених в постійне користування садовому товариству «Святище» земельної ділянки площею 0, 6000 га для ведення колективного садівництва, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017 та його скасувати, визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 038457 від 10.11.2011 року про право власності на вказану земельну ділянку й скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року (а.с. 27, том 2), позовні вимоги підтримав у редакції уточнених позовних вимог від 19 липня 2018 року (а.с. 110 - 118 том 1).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 , діючий в інтересах ОСОБА_6 , на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 22 листопада 2018 року (а.с. 132, 133, том 1), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю, необгрунтованістю та безпідставністю, а також, з - поміж, іншого звернув увагу та той фактор, що позивачем не доведено належність йому земельної ділянки на праві власності, оскільки такі відомості не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, за таких підстав, вважаючи відсутніми порушені права такого позивача.

Таким відповідачем надано відзив на позов (а.с. 134 - 140 том 1).

В судовому засіданні представник відповідача Дашко В.Ю., діюча в інтересах Головного управління Держгеокадастру у місті Києвіна підставі довіреності від 02 березня 2020 року (а.с. 63 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю, необгрутнованістю та безпідставністю вимог, й, зважаючи на компетенцію повноваженнь Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, у співвідношенні до позовних вимог, вважаючи невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та визначення особи відповідача.

Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києвінадано відзив на позов (а.с. 205 - 210 том 1), який зазначив, що відповідно до рішення Київської міської ради від 25.12.2012 № 715/8999, у зв`язку з припиненням повноважень виконавчого органу Київської міської ради з ведення Державного земельного кадастру у місті Києві та з метою забезпечення його ведення центральним органом з питань земельних ресурсів і його територіальним органом у місті Києві до Державного агентства земельних ресурсів України передано інформацію про земельні ділянки в межах міста Києва, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) до 01.01.2013 року в електронному вигляді у форматі обмінного файлу уніфікованої форми. Згідно з переданою інформацією Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) зареєстровано наступні земельні ділянки: з кадастровим номером :96:109:0017, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), площа - 0.0600 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби та перебуває у власності за гр. ОСОБА_2 . З кадастровим номером :96:113:0037, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - 20.3022 га, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення та перебуває у власності Київської міської ради. Отже, відповідно до даних Державного земельного кадастру, вищезазначені земельні ділянки знаходяться на території міста Києва. Крім того, проінформовано, що Рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 року № 62/9119 погоджено проект землеустрою щодо встановлення та зміни міста Києва, який розроблено КП «Київський інститут земельних відносин». Станом на 04.02.2016 року межі міста Києва не встановлені.

Відповідач в особі Київської міської ради, треті особине з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності вказаного відповідача та третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, та за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Справа розглядалася у порядку загального позовного провадження.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області за № 3351 від 03 листопада 2009 року гр. ОСОБА_3 виготовлено державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 950485 від 25 листопада 2009 року, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільсткий р-н, кадастровий номер :04:007:1579, площею 0, 1200 га.

Гр. ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленою Т.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 864, продав йому - ОСОБА_1 вказану земельну ділянку (а.с. 7, 8).

Такий договір був зареєстрований в Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області 16 лютого 2012 року, проте право власності позивачем на таку земельну ділянку не набуто згідно вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України - відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено, що ним визнається й не оспорюється.

На вказаній земельній ділянці нічого не будувалось, будь - які будівлі відсутні, проте у березні 2016 року ним виявлено огорожу, яка була встановлена невідомими особами, й у процесі з`ясування обставин встановлено, що про своє право на належну йому земельну ділянку заявила ОСОБА_2 , яка відповідно до рішення Київської міської ради за № 327/5139 від 02.12.2010 року отримала у приватну власність із земель, відведених в постійне користування садовому товариству «Святище» земельну ділянку площею 0, 0600 га для ведення колективного садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017, на підставі якого на її ім`я виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 038457 від 10.11.2011 року, який внесений до державного реєстру за вищевказаним кадастровим номером органом державної реєстрації 10.11.2011 року.

Власник іншої земельної ділянки, відомості про право власності щодо якої позивачем оскаржується, ОСОБА_2 - є членом СТ «Святище», де для ведення колективного садівництва за нею була закріплена земельна ділянка АДРЕСА_4 , із числа земель відведених садовому товариству «Святище» розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 11 грудня 1995 року №306 «Про надання Головному управлінню капітального будівництва Київської міської державної адміністрації земельних ділянок під забудову другої черги житлового масиву «Осокорки», право постійного користування якими посвідчено державним актом на право постійного користування землею від 18 лютого 1997 року № 90-4-00011.

Рішенням Київської міської ради за №327/5139 від 02 грудня 2010 року ОСОБА_2 передано у приватну власність із земель відведених в постійне користування СТ «Святище» земельна ділянка № 41 , площею 0,0600 га. для ведення колективного садівництва розташована в АДРЕСА_4 , кадастровий номер :96:109:0017, на підставі, якого виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 038457 від 10 листопада 2011 року (а.с. 9).

Відповідно до наданих Управлінням Держгеокадастру у Бориспільському районі копій державних актів на право власності на землю, земельна ділянка за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Гнідинська сільська рада з кадастровим номером : 04:007 :1578 площею 0,1200 га. передана у приватну власність ОСОБА_7 для ведення індивідуального садівництва на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської обл. за № 3351 від 03 листопада 2009 року та виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 950480 від 23 листопада 2009 року, також земельна ділянка за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Гнідинська сільська рада з кадастровим номером :04:007: 1579, площею 0,1200 га була передана у приватну власність ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської обл. за № 3351 від 03 листопада 2009 року та виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 950485 від 23 листопада 2009 року.

18 березня 2011 року між ОСОБА_8 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Гнідинська сільська рада з кадастровим номером :04:007: 1579, площею 0,1200 га., який посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленою Т.Г. та зареєстровано в реєстрі за №864.

Вищевказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки зареєстровано в Гнідінський сільській раді Бориспільського району Київської області 16 лютого 2012 року за №20.

Звернувшись до публічної кадастрової карти України ДП «Центр державного земельного кадастру», позивачем з`ясовано, що на земельну ділянку, кадастровий номер :04:007:1579, графічно повністю накладається земельна ділянка, належна ОСОБА_2 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017.

Зважаючи на спірні правовідносини, позивач вважає, що у зв`язку із внесенням до публічної кадастрової карти України невірної (недостовірної) інформації про належну ОСОБА_2 земельної ділянки, яка графічно відповідно до даних публічної кадастрової карти України повністю накладається на набуту ним земельну ділянку, просить визнати протиправним рішення Київської міської ради за № 327/5139 від 02.12.2010 року в частині передачі у приватну власність із земель, відведених в постійне користування садовому товариству «Святище» земельної ділянки площею 0, 6000 га для ведення колективного садівництва, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017, та його скасувати, визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 038457 від 10.11.2011 року про право власності на вказану земельну ділянку й скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Позивач вважає, що наявність такої інформації про земельну ділянку, належну ОСОБА_2 , порушує його право на власності на земельну ділянку, належну йому, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільсткий р-н, кадастровий номер :04:007:1579, площею 0, 1200 га, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Меленою Т.Г., та зареєстрованого в реєстрі за № 864.

Водночас, таким позивачем не надано до суду, як підтверджуючих документів про право власності на таку земельну ділянку, яка ним набута відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, оскільки відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, так й докази про порушене право - неможливість реалізувати право на реєстрацію права власності.

Окрім того, зважаючи на зміст позовних вимоги, які фактично полягають у оспорюванні невірного графічного зображення земельної ділянки, належної ОСОБА_2 згідно даних публічної кадастрової карти України, які внесені державним кадастровим реєстратором згідно його повноважень відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» (ст. 9 вказаного Закону), спірні правовідносини, повноваження Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, як особи відповідача, визначеної позивачем, тобто визначеної позивачем особи відповідача, вбачаються ознаки як невірно обраного позивачем способу захисту порушеного права, так й невірно визначеної особи відповідача.

При цьому суд не вправі виходити за межі позовних вимог, оскільки вбачатимуться ознаки порушення принципу диспозитивності.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» індексна кадастрова карта (план) - картографічний документ, що відображає місцезнаходження, межі і нумерацію кадастрових зон і кварталів та використовується для присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам і ведення кадастрової карти (плану); кадастрова зона - сукупність (об`єднання) кадастрових кварталів; кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Регулювання відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України "Про землеустрій", "Про оцінку земель", "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність", "Про захист персональних даних", інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ст. 4 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Статтею 6 вказаного закону визначена система органів Державного земельного кадастру.

Так, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Адміністратором Державного земельного кадастру є державне підприємство, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Державного земельного кадастру, відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист відомостей, що містяться у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч.1 ст. 9 вказаного закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

А відповідно до ч.ч. 2, 4 - 9 ст. 9 вказаного закону державний кадастровий реєстратор є державним службовцем.

Державний кадастровий реєстратор:

здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей;

перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства;

формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг;

здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні;

присвоює кадастрові номери земельним ділянкам;

надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні;

здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі;

передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Державний кадастровий реєстратор має посвідчення Державного кадастрового реєстратора та власну печатку.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених цим Законом.

Державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки (район, місто республіканського значення Автономної Республіки Крим, місто обласного значення).

Так, як вбачається із витягу із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо внесеної інформації державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Двораком Р.В. про винесене таким державним кадастровим реєстратором рішення (про державну реєстрацію прав на оспорювану земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000:96:109:0017 (а.с. 10)), проте позивачем визначена особа відповідача - ОСОБА_2 , Київська міська рада та Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, що вочевидь не узгоджується із належною особою відповідача згідно спірних правовідносин та визначеним позивачем способом захисту порушеного права, а саме - визнання протиправним рішення Київської міської ради та його скасування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку таскасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, й з урахуванням якого такий позивач не зможе відновити порушене право.

При цьому, суд враховує й той фактор, що позивачем не доведено належність йому земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільсткий р-н, кадастровий номер :04:007:1579, площею 0, 1200 га, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2011 року, на праві власності, оскільки такі відомості не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України, що ним визнається.

На зазначений фактор звернуто увагу судом апеляційної інстанції у постанові від 11 січня 2018 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Управління держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: Головне управління держгеокадастру у м. Києві, Київська міська Рада, про визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним та усунення порушень прав власника, якою рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року по вказаній справі скасовано із відмовою у задоволенні позовних вимог (а.с. 173 - 174, 175 - 178 том 1).

Так, відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 125 в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009\

Право власності, користування земельною ділянкою, відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Стаття 126 в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009; із змінами, внесеними згідно із Законами № 3521-VI від 16.06.2011, № 5059-VI від 05.07.2012; в редакції Закону № 3613-VI від 07.07.2011\

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, як у межах підготовчого судового засідання, так й розгляду справи по суті, з`ясовував питання щодо належної особи позивача, відповідача/співвідповідача та правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, необхідність уточнення позовних вимог, проте позивач погодив правильність визначеної ним особи позивача, відповідача та обраного способу захисту порушеного права.

Окрім визначених підстави для відмови у задоволенні позову, суд, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права, прохальної частини вимог, зважаючи на спірні правовідносини, та чинне законодавство, яке регулює такі правовідносини, вважає за необхідне відмовити у позові також і з цієї підстави.

Так, вимога позивача про визнання протиправним рішення Київської міської ради та його скасування не узгоджується із положенням п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України щодо правильного способу захисту порушеного права, адже таке рішення може згідно припису п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України бути визнано "незаконним", проте аж ніяк не "протиправним", як того просить позивач.

Відповідно до п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України серед іншого, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, статтею 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначена система органів Державного земельного кадастру, а визначення державного кадастрового реєстратора сформульовано в статті 9 вказаного закону, відповідно до якої встановлено його спеціальний статус у сфері державної реєстрації земельних ділянок.

Основними повноваженнями кадастрового реєстратора є: здійснення реєстрації заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевірка на відповідність поданих документів вимогам законодавства; формування поземельних книг на земельні ділянки, внесення записів до них, забезпечення зберігання цих книг; внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надання відмови щодо внесення; присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам; надання відомостей із Державного земельного кадастру й відмови в наданні; виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передання органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомостей про земельні ділянки.

Отже, державний кадастровий реєстратор - це службова особа, суб`єкт владних повноважень, що здійснює всі необхідні дії з ведення Державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 39 Закону України «Про Державний земельний кадастр» дії або бездіяльність реєстратора може бути оскаржено до суду в порядку, встановленому законом. Шкода, яку Державний кадастровий реєстратор заподіяв фізичним чи юридичним особам під час виконання своїх обов`язків, підлягає відшкодуванню за рахунок держави відповідно до закону.

Зважаючи на зміст позовних вимог, його прохальну частину, особу позивача, щодо якого право власності на земельну ділянку у встановленому порядку не зареєстровано, особу власника такої земельної ділянки, який із цим позовом до суду не звертався, обраний позивачем спосіб захисту права, визначена позивачем особа відповідача, такий позов не може бути задоволеним.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права, невірно визначена особа відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення в разі задоволення позову має бути таким, яке б гарантувало дотримання та захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання й унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду, проте зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, визначену позивачем особу відповідача, такі гарантії при задоволенні такого позову забезпеченими бути не можуть.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 6, 9, 39 Закону України «Про державний земельний кадастр», законів України "Про землеустрій", "Про оцінку земель", "Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність", "Про захист персональних даних",керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, треті особи: Управління держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, Бориспільська районна державна адміністрація Київської області, про визнання протиправним рішення Київської міської ради та його скасування, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку таскасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: