ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4694/20 Справа № 203/2922/19 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Икаченко І.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський

тепловозоремонтний завод",

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди (а.с. 1-7).

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в період з 05.09.2016 року по 12.07.2019 року працювала у відповідача на різних посадах, у т.ч. з 11.10.2016 року на посаді виконуючого обов`язки начальника управління правового забезпечення, а з 02.11.2017 року була переведена на посаду начальника юридичного відділу. Наказом №760к від 12.07.2019 року вона була звільнена з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені остаточний розрахунок з нею проведено не було та згідно довідок підприємства станом на 15.07.2019 року існувала заборгованість по заробітні платі за березень 2019 року в сумі 15 026 грн., за квітень 2019 року в сумі 18 680 грн., за травень 2019 року в сумі 18 730 грн., за червень 2019 року в сумі 17 743 грн., за липень 2019 року в сумі 131 118 грн. 60 коп., а всього на суму 201 297 грн. 60 коп. Заробітну плату за березень 2019 року було виплачено 17.07.2019 року, за квітень 2019 року - 17.07.2019 року, за травень 2019 року - 18.07.2019 року, матеріальну допомогу в сумі 65 000 грн. сплачено 24.07.2019 року. Також зазначила, що внаслідок порушення відповідачем законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях, знервованості, емоційній нестабільності, необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення прав, обмеженні можливості реалізувати свої матеріальні та соціальні потреби, необхідності вносити зміни до організації свого життя.

Просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за червень 2019 року в сумі 17 743 грн., частину невиплаченої заробітної плати за липень 2019 року в сумі 66 118 грн. 60 коп., а також у відповідності до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 332 919 грн. 23 коп., а також відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Під час розгляду справи позивачка неодноразово подавала заяву про зміну позовних вимог (а.с. 55-58, 69-72), в яких зазначила про виплату їй відповідачем заборгованості по заробітній платі за червень 2019 року в сумі 17 743 грн. та частково заборгованості за липень 2019 року в сумі 118 грн. 60 коп. В зв`язку з чим, просила стягнути залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 66 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 297 458 грн. 23 коп. та моральну шкоду, розмір якої збільшила до 15 000 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року заявлені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 нараховану та невиплачену матеріальну допомогу в сумі 66 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 292 892 грн. 03 коп., моральну шкоду в сумі 2 000 грн., а всього стягнути 360 892 грн. 03 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат /а.с. 119-123/.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року виправлено описки, допущені в мотивувальній та резолютивній частині рішенні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у цивільній справі № 203/2922/19, вважаючи правильним, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути нараховану та невиплачену матеріальну допомогу в сумі 66 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 169 671 грн. 76 коп., моральну шкоду в сумі 2 000 грн., а всього стягнути 237 671 грн. 76 коп.

Вважати правильною суму судового збору, що стягнута з відповідача на користь держави - 768 грн. 40 коп., замість помилкового зазначеної суми 3 608 грн. 92 коп.

Абзаци другий та четвертий резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2020 року у цивільній справі №203/2922/19 вважати викладеним в наступній редакції:

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м. Дніпро, вул. А. Белелюбського, 7, 0) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховану та невиплачену матеріальну допомогу в сумі 66 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 169 671 грн. 76 коп., моральну шкоду в сумі 2 000 грн., а всього стягнути 237 671 грн. 76 коп.».

«Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» (49038, м. Дніпро, вул. А. Белелюбського, 7, 0) на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.» (а.с. 126).

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року додатково стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 716 грн. 72 коп.

В іншій частині понесені позивачкою ОСОБА_1 судові витрати покладено на останню (а.с. 128-129).

Не погоджуючись з рішенням суду ПрАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод", подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення матеріальної допомоги у загальному розмірі 66 000 грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження та врахування всіх обставин справи та доказів по справі (а.с. 135).

ОСОБА_1 своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України скористалась та подала відзив на апеляційну скаргу (а.с. 150-151).

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на її користь залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 66 000 грн., тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" на її користь залишку заборгованості по заробітній платі в сумі 66 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено обгрунтованість та фактичне нарахування їй матеріальної допомоги при звільненні в липні 2019 року в сумі 66 000 грн., яка відповідачем до теперішнього часу не виплачена.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст. 115 вказаного Кодексу та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 05.09.2016 року по 12.07.2019 року позивачка працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» на різних посадах, у т.ч. з 02.11.2017 року на посаді начальника юридичного відділу (а.с. 15-21).

Наказом № 760к від 12.07.2019 року вона була звільнена з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 25).

Згідно довідок від 05.07.2019 року № 244 (а.с. 26) та від 15.07.2019 року (а.с. 27), що видані позивачці Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» за підписом голови правління та головного бухгалтера вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед позивачкою складала: за березень 2019 року в сумі 15 026 грн., за квітень 2019 року в сумі 18 680 грн., за травень 2019 року в сумі 18 730 грн., за червень 2019 року в сумі 17 743 грн., за липень 2019 року в сумі 131 118 грн. 60 коп.

Нарахування цих коштів також підтверджується наданими позивачкою розрахунковими листами (а.с. 34-35).

Також з виписок по картковому рахунку позивачки вбачається, що заробітну плату за березень 2019 року та квітень 2019 року позивачці була виплачена відповідачем - 17.07.2019 року, за травень 2019 року - 18.07.2019 року, матеріальну допомогу згідно розрахункового листа за липень 2019 року в сумі 65000 грн. сплачено 24.07.2019 року, заробітну плату за червень 2019 року сплачено 09.08.2019 року, частину заборгованості по заробітній платі за липень 2019 року в сумі 118 грн. 60 коп. сплачено 07.08.2019 року (а.с. 36, 60, 74).

Судом встановлено, що заробітна плата була виплачена позивачці з порушенням строків, встановлених ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також строків, встановлених п. 5.8 Колективного договору.

Перевіряючи заперечення відповідача стосовно того, що жодних підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги позивачці в розмірі трьох окладів в сумі 66 000 грн. не було, до бухгалтерії не надходило та ця сума не увійшла до остаточного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції встановив та враховував наступне.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивачкою на ім`я голови правління Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» подавалась заява від 12.07.2019 року про надання їй матеріальної допомоги в розмірі трьох окладів для вирішення сімейних обставин. Вказана заява містить резолюції керівника до бухгалтерії «До оплати» (а.с. 28).

Згідно виданого бухгалтерію розрахункового листа за липень 2019 року вбачається, що позивачці було нараховано серед іншого і матеріальну допомогу в сумі 66 000 грн. (а.с. 35).

Факт заборгованості по виплаті коштів, нарахованих за липень 2019 року підтвердженого довідкою від 15.07.2019 року за підписом голови правління та головного бухгалтера (а.с. 27).

Виплата матеріальної допомоги за сімейними обставинами передбачена п. 7.9 Колективного договору в новій редакції, прийнятій згідно постанови спільного засідання по колдоговору від 20.03.2012 року, що вбачається зі змін та доповнень до колективного договору заводу за підписом голови правління та голови профспілки, які надані позивачкою разом із колективним договором на підтвердження своїх вимог (а.с. 99-115).

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду, що позивачкою доведено обгрунтованість та фактичне нарахування їй матеріальної допомоги при звільненні в липні 2019 року в сумі 66000 грн., яка відповідачем до теперішнього часу не виплачена. Відповідачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не надано доказів на спростування вищевказаного.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Доводи скарги стосовно сумнівів щодо дійсності розрахункового листка за липень 2019 року долученого позивачем до матеріалів справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони будь-якими належними, допустимим та достатніми доказами не спростовуються, крім пояснень викладених в апеляційній скарзі, а тому є припущеннями апелянта.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дніпропетровський тепловозоремонтний завод" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

І.Ю. Ткаченко