Справа №485/613/20
Провадження № 2-з/485/6/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Семенака А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Снігурівська міська рада Миколаївської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення твердих меж земельної ділянки,

встановив:

18 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні її земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення (відновлення) твердих меж між земельними ділянками в натурі на місцевості за адресами: АДРЕСА_2 , посилаючись на неможливість вирішення спору у добровільному порядку.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони Снігурівській міській раді надавати дозволи на розроблення технічної документації та на її затвердження стосовно відновлення меж земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 , до набрання законної сили рішенням суду.

Заяву розглянуто згідно ч. 1 ст.153 ЦПК України, без повідомлення учасників процесу.

Розглянувши матеріали поданої заяви, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Положеннями ч.1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не доведено учасниками даного судового процесу.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно частини 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Тобто, Цивільний процесуальний кодекс не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігти ситуації, в якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Позивач аргументує свою заяву про забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії тим, що незастосування такого заходу забезпечення позову, може суттєво вплинути на захист прав позивача і зробити неможливим поновлення її порушених прав. Разом з тим, з поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що в ній відсутнє обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом заборони Снігурівській міській раді надавати дозволи на розроблення технічної документації та її затвердження по відновленню меж земельних ділянок, в тому числі тих фактів, що Снігурівська міська рада має намір чи здійснює будь-які дії. Крім того, Снігурівська міська рада не є відповідачем у цивільній справі про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Таким чином, оскільки подана заява не є підставою для забезпечення позову та відсутні факти, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, в задоволенні заяви слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.149,150,153,258,260 ЦПК України, суд,

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Снігурівський районний суд, з урахуванням п. 3 розділу ХІІ "Прикінцевих положень" ЦПК України.

Дата складення ухвали 20.05.2020.

Суддя