Справа № 206/5466/19
Провадження № 2/206/96/20
06 травня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника третьої особи Воднєвої Н ОСОБА_3 В ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який також є законним представником відповідача ОСОБА_6 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача, його представника та представника третьої особи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 09.02.2019. Відповідачі не проживають і ніколи не проживали в будинку, але в супереч домовленостей добровільно не вчиняють дії щодо зняття з реєстрації за вищезазначеною адресою. Відповідач ОСОБА_4 була власником будинку до 09.02.2019, але фактично з членами своєї родини в будинку ніколи не проживала, вони завжди проживали та продовжують проживати в квартирі АДРЕСА_2 , яку 09.02.2019 позивач подарував відповідачу ОСОБА_4 Малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зареєстровано в спірному будинку 15.02.2019, вже тоді коли власником будинку був позивач. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 була домовленість, що ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 повинні знятися з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , проте, вони не знялися з реєстрації за вказаною адресою по теперішній час. Відповідачі спричиняють перешкоди позивачу в вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном. За весь час відсутності за місцем реєстрації, відповідачі жодної спроби вселитися за адресою місця реєстрації не здійснювали, їх речі в будинку відсутні, участі у матеріальних витратах по утриманню майна та сплаті комунальних послуг вони не приймають. В зв`язку із чим, позивач просив визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 (а.с. 1-4, 24-27).
Позивач у судовому засідання, позов підтримав, просив позов задовольнити, зазначив, що у родини відповідачів є три квартири та земельна ділянка, відповідачі завжди проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а не за місцем їх реєстрації.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, зазначила, що відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а проживають за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідачі всупереч домовленості не знялися з реєстрації до теперішнього часу.
Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої дитини ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Окрім цього до канцелярії суду надійшли письмові пояснення третьої особи, згідно яких орган опіки та піклування виконкому Самарської районної у місті Дніпрі ради просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи здійснювати без участі представника органу опіки та піклування виконкому Самарської районної у місті Дніпрі ради (а.с. 113-114).
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
27.09.2019 позивачем подано дану позовну заяву (а.с. 1-14).
Ухвалою судді від 01.10.2019 позовну заяву було залишено без руху, як таку що не відповідала вимогам передбаченим ст. 175 ЦПК України (а.с. 19-20).
15.10.2019 позивачем подано уточнену позовну заяву (а.с. 22-27).
22.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 21.11.2019 (а.с. 31).
21.11.2019 у зв`язку із неявкою сторін по справі підготовче судове засідання було відкладено на 19.12.2019 (а.с. 34).
21.11.2019 представником позивача було подано клопотання про виклик свідків (а.с. 35-36).
19.12.2019 у зв`язку із неявкою сторін по справі підготовче судове засідання було відкладено на 08.01.2020 (а.с. 43).
08.01.2020 у зв`язку із неявкою відповідачів підготовче судове засідання було відкладено на 28.01.2020 (а.с. 49).
27.01.2020 представником позивача було подано заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 55).
28.01.2019 у зв`язку із неявкою усіх сторін по справі та клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, судове засідання було відкладено на 17.02.2020 (а.с. 59).
17.02.2020 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступні слова позивача та представника позивача та оголошено перерву для виклику свідків на 03.03.2020 (а.с. 65-67).
03.03.2020 на електрону адресу суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 73-74).
03.03.2020 позивачем додатково долучено письмові докази (а.с. 75-84).
03.03.2020 допитано свідка ОСОБА_7 та судове засідання відкладено на 08.04.2020 у з`язку із необхідністю забезпечення явки свідків (а.с. 87-89).
07.04.2020 на електрону адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 102-103).
08.04.2020 на електрону адресу суду від представника третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 104-105).
08.04.2020 у зв`язку із клопотаннями представників позивача та третьої особи та неявкою усіх сторін по справі, судове засідання було відкладено на 06.05.2020 (а.с. 106).
Оскільки у судові засідання призначені 21.11.2019, 19.12.2019, 08.01.2020, 28.01.2020, 17.02.2020, 03.03.2020, 08.04.2020 та 06.05.2020 відповідачі, повідомлені про дату та час судового засідання, не з`явились, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Під час розгляду справи судом заслухано позивача, представника позивача та представника третьої особи, допитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
06.05.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Згідно копії договору дарування житлового будинку № НОМЕР_1 від 09.02.2019, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156536279 від 16.02.2019 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 202537989 від 02.03.2020, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , дарувальником вищезазначеного житлового будинку є ОСОБА_4 , а обдарованим ОСОБА_1 (а.с. 5-7, 76-79).
Відповідно до п. 7 договору дарування житлового будинку № НОМЕР_1 від 09.02.2019, дарувальник стверджує, що на момент укладення та підписання цього правочину за адресою відчужуваного майна, малолітні чи неповнолітні діти, недієздатні або обмежено дієздатні особи, не проживають, не зареєстровані та не мають право користуватися ним, прав щодо нього у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає.
Окрім цього, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 202537989 від 02.03.2020, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки 0,0161 га за адресою: АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності є договір дарування земельної ділянки № НОМЕР_2 від 09.02.2019 (а.с. 76-79).
Згідно копії договору дарування квартири АДРЕСА_5 НОМЕР_3 від 09.02.2019, дарувальник ОСОБА_1 подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_4 обдарованій ОСОБА_4 (а.с. 8-9).
Як вбачається з копії довідки № 5301 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.09.2019, за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: позивач ОСОБА_1 (власник), його сестра, відповідач ОСОБА_4 , племінник, відповідач ОСОБА_5 , батько ОСОБА_10 , мати ОСОБА_11 , дружина ОСОБА_9 та малолітній відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого було зареєстровано за вищевказаною адресою 15.02.2019 (а.с. 10).
Згідно копії акта від 10.09.2019, складеного ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 09.02.2019 та по теперішній час не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у вказаному будинку відсутні їх особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів вони не приймають (а.с. 11).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 202537533 від 02.03.2020, відповідач ОСОБА_4 є власницею квартир за адресами: АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_8 (а.с. 80-82).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 202541665 від 02.03.2020, відповідач ОСОБА_5 є власником земельної ділянки 0,049 га за адресою: АДРЕСА_9 (а.с. 83-84).
Також, у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_7 під час допиту у судовому засіданні показала суду, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 було збудовано батьками позивача, його сестра ОСОБА_4 завжди проживала за іншою адресою зі своєю сім`єю.
Свідок ОСОБА_8 під час допиту у судовому засіданні показала суду, що вона сусідка позивача, в останнє бачила відповідача ОСОБА_4 з чоловіком дуже давно, її сина взагалі не бачила, вони живуть десь у Придніпровську та в будинку не проживають.
Свідок ОСОБА_1 під час допиту у судовому засіданні показала суду, що вона дружина позивача, з відповідачами вона не знайома, відповідачі проживають в квартирі в якій не зареєстровані. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 була домовленість, що дім залишається позивачу, а квартира його сестрі, відповідачу ОСОБА_4 .
Таким чином, судом встановлено, що за адресою реєстрації місця проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідачі не мешкають та ніколи не мешкали, у вказаному будинку відсутні їх особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів вони не приймають, малолітній відповідач ОСОБА_6 проживає з батьками за адресою їх фактичного проживання, а не за місцем реєстрації.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.
Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Разом з тим, суд також виходить із того, що ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.
В той же час, судом встановлено, що малолітній відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає з батьками та іншими членами сім`ї, серед яких відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності його бабусі ОСОБА_4 .
Окрім цього, судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_4 , як члену сім`ї малолітнього відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 окрім цього належать на праві власності ще дві квартири за адресами: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_8 .
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
В той же час, враховуючи вищевикладене та з огляду на п. 7 договору дарування житлового будинку АДРЕСА_5 НОМЕР_1 від 09.02.2019, дії відповідачів спрямовані на реєстрацію малолітнього відповідача ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_10 , після укладення договору дарування, але до державної реєстрації права власності, судом сприймаються, як такі, що спрямовані лише на створення перешкоди позивачу в вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном.
Відтак, з огляду на вищевикладене, виходячи з як найкращого забезпечення інтересів відповідача ОСОБА_6 , який є малолітньою дитиною, в той же час керуючись принципом пропорційності, з огляду на наявність у членів сім`ї малолітнього відповідача ОСОБА_6 на праві власності трьох квартир та земельної ділянки та на створення відповідачами перешкоди позивачу в вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном, суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню та це жодним чином не порушить права та інтереси дитини.
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Також, відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» уразі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі дійсно не проживають та не проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації, відсутня домовленість між позивачем (власником) вищезазначеного будинку та відповідачамищодо строків відсутності, відповідачі не приймають участі у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею відповідачі не зверталися, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстрації за даною адресою.
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи та пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 ,врахувавши інтереси малолітнього відповідача ОСОБА_6 , з урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 384,20 грн. з кожного, а всього 768,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 14.05.2020.
Головуючий суддя: К.С. Маштак