ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення апеляційної скарги

13 травня 2020 року м. Херсон

номер справи: 766/18732/19

номер провадження: 22-ц/819/904/20

Херсонський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Пузанової Л.В., розглянувши виділені матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустріним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив:

22 квітня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області постановив у зазначеній справі ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 та її представника-адвоката Величко М.М. про витребування доказів.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , 30 квітня 2020 року подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою витребувати запитувану ними інформацію від ТОВ «ПОСТ ФІНАНС».

У прийнятті апеляційної скарги слід відмовити з таких підстав.

Стаття 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано апеляційну скаргу окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвала про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів не входить до переліку ухвал першої інстанції, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 353 ЦПК України до ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, віднесено ухвали про забезпечення доказів, відмови в забезпеченні доказів чи скасуванні ухвали про забезпечення доказів.

Відповідно до частини 2 статті 116 ЦПК України витребування доказів є одним із способів забезпечення доказів, що здійснюється в порядку, встановленому статтями 117-119 ЦПК України, в тому числі зі сплатою судового збору у розмірі встановленому законом за подання заяви про забезпечення доказів.

Разом із тим, зі змісту клопотання про витребування доказів вбачається, що воно подано не як спосіб забезпечення доказів зі сплатою судового збору, а в порядку, передбаченому статтею 84 ЦПК України, яка не передбачає право учасників справи на оскарження постановленого за наслідком розгляду такого клопотання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (номер провадження: 14-190цс19) виклала висновок щодо застосування судами статті 353 ЦПК України, який відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, та згідно із яким право на апеляційне оскарження ухвал суду учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).

Згідно з пунктом «d» статті 5 Рекомендацій (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо введення в дію та поліпшення функціонування систем і процедур оскарження у цивільних і торговельних справах від 7 лютого 1995 року для забезпечення того, щоби суд апеляційної інстанції розглядав лише вагомі питання, державам слід відтермінувати реалізацію права на оскарження з низки проміжних питань до подання основної скарги у справі.

Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема права на апеляційне оскарження ухвал про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі), до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у частині пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

У разі, якщо суд самостійно не виправив допущене ним порушення, відповідне порушення має виправити суд апеляційної або касаційної інстанції під час розгляду відповідних скарг на судові рішення щодо суті спору. Таке виправлення виключає відповідальність держави за пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо гарантування розгляду справи судом, встановленим законом.

З огляду на те, що учасник справи не позбавляється права доступу до суду з апеляційною скаргою на ухвалу, яку не можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення щодо суті спору, оскільки має можливість її оскаржити разом з таким рішенням, передбачені процесуальним законом обмеження права на апеляційне оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів у справі не нівелюють для учасника справи можливість доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ настільки, щоби завдати шкоди самій суті цього права (пункти 22-30 постанови).

Отже, враховуючи те, що ухвала про відмову у витребуванні доказів не підлягає оскарженню окремо від рішення суду по суті, яке судом по справі прийнято не було, а заявник не позбавляється права доступу до суду з апеляційною скаргою, оскільки має можливість її оскаржити разом з таким рішенням та зважаючи, що відповідно до приписів частини 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції під час розгляду відповідних скарг на судові рішення щодо суті спору має повноваження виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права щодо подання доказів, зазначені обставини на даний час виключають можливість перегляду в апеляційному порядку оскарженої ухвали суду та є підставою для повернення апеляційної скарги.

Відмова суду першої інстанції у витребуванні доказів не позбавляє заявника права звернутися до суду із аналогічною заявою в порядку забезпечення доказів.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 4 частини 5 статті 357 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 квітня 2020 року повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя Херсонського

апеляційного суду Л.В.Пузанова