Справа № 127/5890/20
Провадження № 2/127/944/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 13 липня 1992 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2019 року. За час шлюбу, 16листопада 2016 року сторонами за спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1 . Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя вказану квартиру та визнати за ним право власності на Ѕ частку зазначеної квартири.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі.

04 травня 2020 року ОСОБА_2 подала заяву про визнання позову, відзиву не подавала.

Сторони у підготовче засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив її задовольнити.

З огляду на заяви суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутність сторін.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом установлено, що позивач та відповідач з 13 липня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2019 року (справа №291/1323/19) (а.с.7).

16 листопада 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1971, придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 листопада 2019 року за №189898994 (а.с.8).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 листопада 2019 року за № 189898994 (а.с.8) відомості про державну реєстрацію іпотеки та про заборони щодо цієї квартири в Реєстрах відсутні.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина також визнається і відповідачем у справі.

Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб (не відповідачів), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить чинному законодавству, зважаючи на положення ст.319 ЦК України, та таке визнання не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, іншого судом не встановлено, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141,142 ЦПК України. Зважаючи на задоволення позову та визнання позову відповідачем з останньої на користь позивача слід стягнути 1536,48 грн судового збору, а також повернути позивачеві з державного бюджету 1536,48 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 69-71 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 142, 200, 206, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши:

за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м,

та за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1536,48 грн судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір, сплачений ним при поданні позову, в розмірі 1536,48 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Вказані строки продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ,

ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: