КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року місто Київ.

Справа 760/5441/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7183/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року (ухвалене в складі судді Букіна О.М., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

18.03.2017 позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 31 707,38 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що відповідно до договору від 17.11.2010 №б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилались, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 31.01.2017 за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 31 707,38 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 1485,79 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 24585,52 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3650,00 грн., штрафи 500,00 грн. - фіксована складова, 1486,07 грн. - процентна складова.

Враховуючи те, що заборгованість відповідачем не погашена, просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 05 лютого 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням суду 20 березня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції були порушені ст.ст. 257-264, 1054-1056 ЦК України.

Вказує, що позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності та по справі надані усі належні докази отримання кредиту, в тому числі і розрахунок заборгованості.

Посилається на те що розвиток фінансової системи вимагає інших (не паперових) підтверджень видачі кредитних коштів і в постанові НБУ №705 вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо».

Ухвалою від 08 квітня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Не погоджується з доводами апеляційної скарги, та вказує, що строк позовної давності має обчислюватись не з завершення строку дії кредитної картки. Посилається на правову позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 19.03.2014 №6-20цс14 та у постанові від 28.03.2018 по справі №408/8040/12, згідно з якою позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищевказаним вимогам рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з пропуску позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд встановив такі обставини.

17.11.2010 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання заяви позичальника, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 1500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за умовами договору та непогашенням кредиту в порядку, визначеному Умовами, останньому станом на 31.01.2017 нараховано: заборгованість за кредитом - 1485,79 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 24585,52 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3650,00 грн., штрафи 500,00 грн. - фіксована складова, 1486,07 грн. - процентна складова.

У заяві позичальника від 17 листопада 2010 року процентна ставка не зазначена (а.с. 7)

Разом з тим , заперечуючи проти позову, відповідач не посилалась на те, що вона не отримувала кошти в борг під 30 % річних, та не була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг під час підписання анкети заяви. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за період з 17 листопада 2010 року до 31 січня 2017 року, борг за пенею та комісією, штраф (фіксована частина та процентна складова).

Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.

Відповідно до статті 530 ЦК України , якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідно до розрахунку заборгованості, зробленого позивачем, заборгованість відповідача за кредитом становить 1485 грн. 79 коп.

На спростування вказаного розрахунку відповідачем жодного доказу не подано. Крім того вказаний розмір заборгованості підтверджується також випискою по рахунку відповідача.

Висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності, щодо стягнення тіла кредиту та частини відсотків є помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.І ст. 259 ЦК України).

Кредитний договір, укладений з відповідачем має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануітент, тощо.

Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк дії останньої випущеної картки відповідача до останнього дня вересня 2016 року (довідка про видачу кредитних карт додається). Тобто, ПриватБанк мав звернутися до суду з вимогами про повернення тіла кредиту до кінця вересня 2019 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до Відповідача у 2017 році - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які посилається суд не відповідають дійсності, а строк позовної давності, щодо вимог про стягнення отриманої суми кредиту позивачем дотримано при зверненні до суду.

За умовами, укладеного між сторонами договору та наданим позивачем розрахунком заборгованості, строк позовної давності для відповідача, щодо стягнення відсотків обчислюється за кожним простроченим платежем. Враховуючи, що з позовом банк звернувся 18.03.2017 року,(подавши його до поштового відділення) позовні вимоги про стягнення відсотків починаючи з 17.11.2010 року по 17.03.2014 року заявлені з пропуск строку позовної давності.

При цьому колегія суддів виходить з трирічного строку позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутній підпис відповідача про те, що він надавав свою згоду на збільшення строку позовної давності, ніж той, що визначений Законом.

З приводу позовних вимог про стягнення відсотків за період з 19.03.2014 року до 31.08.2014 року, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити:

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-6) розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами станом на 17.11.2010 - 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказана відсоткова ставка діяла починаючи з 17.11.2010 року (дата укладання договору між сторонами) по 31.08.2014 року (дата, що міститься у розрахунку заборгованості).

Оскільки відповідач була ознайомлена, під час укладення договору з тим, що вона отримує кредит під 30% і не заперечувала цього ні в суді першої інстанції, ні подаючи відзив на апеляційну скаргу, банк правомірно нарахував відсотки в межах строку позовної давності в період з 19 березня 2014 року до 31 серпня 2014 року їх розмір складає 787 грн.49 коп. і підлягає стягненню з відповідача.

У подальшому, з 01 вересня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив процентну ставку до 34,80%, а з 01 квітня 2015 року по 30.09.2016 року (кінцева дата терміну кредитної картки ) процентна ставка складала 43,20%.

Доказів письмового повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки матеріали цивільної справи не містять.

Таким чином, з урахуванням незаконного збільшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку , апеляційний суд вважає, що заборгованість по процентам за період з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2017 року стягненню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 листопада 2018 року у справі № 61-27747св18, від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16 від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять матеріали справи.

При цьому, апеляційним судом враховується, що зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може прийматись до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов`язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять.

Здійснення платежів за новим тарифним планом також не може свідчити про те, що позичальник був належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку.

За обставинами даної справи відповідач не здійснювала жодних платежів з березня 2014 року, а відповідно жодним чином не погоджувалась на збільшення відсотків та не була про це інформована, у передбачений Законом спосіб.

Наявність в правилах посилань на те, що боржник був зобов`язаний отримувати виписки по рахунку, не звільняє позивача від обов`язку передбаченого законом письмово повідомити боржника про зміну відсоткової ставки за наданим кредитом.

Суду не були надані докази, що відповідач за сім днів до введення підвищення відсотків отримував виписки по своєму рахунку, а відповідно інформувався про зміни істотних умов договору.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення відсотків за період з 01 вересня 2014 року до 30 вересня 2016 року не підлягають задоволенню з огляду на неправомірність дій банку щодо підвищення відсоткової ставки без дотримання передбаченої законом процедури.

Крім того, вимоги позивача про стягнення відсотків за період з 01 жовтня 2016 року по 31 січня 2017 року задоволенню не підлягають, так як позивач в порушення вимог закону нараховував відсотки після закінчення строку дії договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При цьому, положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов`язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме довідки позивача (а.с.133) вбачається, що строк дії карток, які отримав відповідач закінчується 30 вересня 2016 року. Строк дії договору збігається зі строком дії , виданих кредитних карток.

Таким чином, відсотки, що нараховувались після 30.09.2016 року , нараховувались після закінчення строку кредитування, що не відповідає вимогам закону.

Стосовно вимог про стягнення неустойки, то суду першої інстанції не подавались беззаперечні докази досягнення між сторонами домовленості про конкретний розмір неустойки станом на дату укладення договору, а крім того, позивач одночасно просив застосувати до боржника і штраф і пеню, не розмежовуючи за які конкретно порушення такі санкції застосовуються. При цьому зі змісту наданих витягів з тарифів вбачається, що і штраф і пеня застосовуються за порушеннястроків здійснення платежів відповідно до умов кредитного договору, тобто позивач просить притягнути боржника до подвійної відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та вимоги статті 549 ЦК України, відповідно до якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, в задоволенні вимог про стягнення неустойки слід відмовити, так як за обставинами даної справи встановлено неправомірну поведінку банку в частині підвищення відсотків, а відповідно суд приходить до висновки, що з урахуванням таких неправомірних дій банку відсутня вина відповідача в порушенні строків виконання її зобов`язань. За відсутності вини неустойка не може бути стягнута з боржника.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене , та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за не повного встановлення обставин справи, які мають значення для її вирішення, не відповідності висновків суду дійсним обставинам справи з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку, та стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту 1485 грн. 79 коп. та відсотків за період з 19 березня 2014 року до 31 серпня 2014 року в сумі 787 грн. 49 коп. (980,55 грн. -325,72 грн. +132,66 грн. = 787,49 грн.)

В задоволенні решти вимог суд відмовляє з підстав, що зазначені вище.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір в сумі 280 грн. (з яких 112,00 грн. . судовий збір сплачений при подачі позову та 168,00 грн. судовий збір сплачений до апеляційного суду).

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва 05 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»( , рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299, за адресою 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.11.2010 року в сумі 2273 грн. 28 коп. (дві тисячі двісті сімдесят три грн. 28 коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»( , рах. № НОМЕР_3 , МФО № 305299, за адресою 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) судовий збір в сумі 280 грн.00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 20 травня 2020 року.

Головуючий

Судді