Справа №472/203/20 Головуючий по 1 інстанції Орленко Л.О.
Провадження №22-ц/812/923/20 Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючий Колосовський С.Ю.,

судді Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Біляєва В.М.,

переглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року, постановлену за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (далі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія») про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,

встановила:

У лютому 2020 року ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія" звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення 1662 грн. боргу з ОСОБА_1 за спожиту електричну енергію.

Ухвалою судді Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року відмовлено у видачі судового наказу на підставі п.1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість ухвали суду, просило її скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається апеляційним судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 1662 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що подана заява не відповідає вимогам ст.163 ЦПК України, оскільки до заяви про видачу судового наказу не додано договору, укладеного між заявником та боржником.

Згідно частин 1-3 ст.163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

2. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

3. До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» обґрунтовуючи заяву про видачу судового наказу посилається на те, що відповідно до п. 8 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №312 в редакції від 14 березня 2018 року ( що діяла на момент укладання договору), договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії.

Заявник вказував, що враховуючи положення статей 633,634, 641 та 642 ЦК України укладення договору про постачання електричної енергії між постачальником та побутовим споживачем відбувається шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та Постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Тому до заяви про видачу судового наказу додана копія типового договору про постачання електроенергії.

Крім того, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» посилалося на те, що ОСОБА_1 є побутовим споживачем електричної енергії, на його ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично споживає електричну енергію та частково здійснював оплату за послуги електропостачання.

На підтвердження вказаних обставин заявник долучив до заяви серед іншого: копію типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, витяг з особового рахунку№ НОМЕР_1 , довідку від 11 лютого 2020 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01 січня 2020 року по 01 березня 2020 року.

Так, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення на основі типового договору визначено як обов`язок, а не право споживача. Разом із тим відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 302/1315/14-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 757/10888/14-ц, Верховного Суду України від 27 січня 2016 року в справі № 6-2864цс15.

Та обставина, що між сторонами не укладено договір про надання комунальних послуг, враховуючи те, що такі послуги фактично надавались та ОСОБА_1 частково сплачував за надання таких послуг не є підставою для відмови у видачі судового наказу, із урахуванням змісту вказаних норм матеріального права.

Реєстрація ОСОБА_1 за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ) ніж та, за якою відкрито особовий рахунок сама по собі не може свідчити, що останній не є споживачем послуг за цими правовідносинами.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо невідповідності заяви про видачу судового наказу вимогам ст. 163 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованими.

При відсутності доказів подання заяви про видачу судового наказу з порушенням вимог ст.163 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність передбачених п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України підстави для відмови у видачі судового наказу.

За правилом п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381- 384, 389- 391 ЦПК України колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» задовольнити.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2020р.

Головуючий: Судді: