справа № 631/1010/19
провадження № 2-о/631/12/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.,

при секретарі судового засідання М`ячиної Ю. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі угоди про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом № 01 - 119/2019 від 14 березня 2019 року та відповідно до ордеру серії ХВ № від 02 вересня 2019 року, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Нове, Новомосковського району Дніпропетровської області, у неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

06 грудня 2019 року на адресу суду представник заявника - адвокат Желанова О.Б. направила уточнену заяву про встановлення факту, у якій просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Нове, Новомосковського району Дніпропетровської області, у неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 36).

В обґрунтування своїх вимог представник заявника зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Нове, Новомосковського району Дніпропетровської області у родині ромів народилась ОСОБА_1 . Її батьки у 1991 році переїхали на постійне місце проживання до села Парасковія Нововодолазького району Харківської області. Мати заявника - ОСОБА_4 була зареєстрована у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 січня 1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батько - ОСОБА_3 з 15 вересня 1991 року по 1997 рік (знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю). На час проживання разом з батьками, заявниця зареєстрована у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області не була, але фактично проживала разом із ними, оскільки не була позбавлена батьківського піклування.

Також представник ОСОБА_1 вказала, що в ході спілкування з органами Державної міграційної служби заявниці було повідомлено, що у випадку відсутності штампа про реєстрацію місця проживання громадянина СРСР на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, однак якщо особа фактично проживала на території України, необхідно звернутися до суду з заявою про встановлення даного факту. Від встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року, залежить можливість реалізувати ОСОБА_1 передбачене законом право на звернення до міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» та отримання паспорту громадянина України у формі ID - картки.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року було залишено без руху.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року прийнято заяву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року та відкрито провадження у цивільній справі № 631/1010/19 (провадження 2-о/631/47/19).

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України (а. с. 54, 55).

Скориставшись правом, встановленим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник ОСОБА_1 - адвокат Желанова Оксана Борисівна через канцелярію суду надала заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 2733/20 - вх. від 14 травня 2020 року, відповідно до якої просила судове засідання, призначене на 14 травня 2020 року провести за відсутності заявника та її представника, зазначивши, що викладені в заяві обставини та факти підтверджують, вимоги підтримають у повному обсязі та просять їх задовольнити (а. с. 57).

Заінтересована особа - Нововодолазький районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області в судове засідання свого представника не направили, хоча про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 252, відповідно до якого судову повістку представник заінтересованої особи отримав завчасно 15 квітня 2020 року (а. с. 56).

Відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у заявника свідчить відповідна заяви, подана її представником та долучена до матеріалів справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-зп).

При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Нове Новомосковського району Дніпропетровської області, про що виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис за № 48 від 22 жовтня 1988 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Холодногірським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до вказаного свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_1 були ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Харківської області від 10 липня 2019 року за № 2/159,батько заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 вересня 1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Мати заявника - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована та проживала у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 січня 1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , вибула до села Александрівка Шосткінського району Сумської області.Відомості про реєстрацію дітей відсутні (а. с. 6).

Тобто, на час реєстрації батьків ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області, даних щодо реєстрації та проживання заявника разом із ними не має.

На підтвердження факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були надані копії виписок з книги прописки, які факту реєстрації та проживання ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області не містять (а. с. 7 - 10).

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 суд виходить з того, що у статті 3 Основного Закону України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині 1 статті 8, статті 21, частині 1 статті 24 Конституції України.

У частині 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що визначено пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України та не є вичерпним (частина 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України).

Так, відповідно до частини 2 вищевказаної норми права, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

При вирішенні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України слід керуватися нормами Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235 - ІІІ та Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Громадянство України набувається: 1) за народженням;2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України»).

Положеннями частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За статтею 1 вищевказаного Закону України реєстрація громадянства України - це внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Як зазначалось вище, Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року затверджено відповідний «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», а також покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства на Державну міграційну службу України.

Абзацом 1 пункту 1 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.

Підпунктами «а» та «б» пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту.

Згідно з пунктом 9 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року,для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

У пункту 44 вказаного вище «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень`затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року встановлено, о у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Досліджуючи надані заявником на підтвердження факту постійного проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року документів, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві. Так, відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , її батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . У той же час, довідка виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Харківської області від 10 липня 2019 року за № 2/159, містить інші дані щодо батьків заявника - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Крім того, вказана довідка та виписки з книги прописки, факту реєстрації та проживання ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області разом з батьками - не містять. Водночас, із наданих заявником документів вбачається, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 був зареєстрований у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області лише з 15 вересня 1991 року, даних того, що він там мешкав станом на 24 серпня 1991 року не має, як й не має даних та доказів того, що заявник мешкала разом із батьком.

Також заявником не надано будь - яких відомостей щодо набуття її батьками громадянства України (за народженням, територіальним походженням, внаслідок прийняття до громадянства тощо).

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Отже, матеріально - правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його не виконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано іншою стороною.

В даному випадку, надані заявником та досліджені у ході судового розгляду справи докази не доводять з абсолютною переконливістю факту проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Нове, Новомосковського району Дніпропетровської області, у неповнолітньому віці в Україні (у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області) станом на 13 листопада 1991 року разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, ОСОБА_1 , а також її представником не надано суду доказів того, що заявниця зверталася до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами щодо встановлення належності до громадянства України. Як свідчать матеріали справи, заявниця відразу звернулася до суду, чим порушила процедуру, визначену Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

У зв`язку із вищевикладеним, у задоволенні заяви ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, необхідно відмовити.

Судові витрати у даній справі не відшкодовуються відповідно до положень частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на вищенаведене та керуючись статтями 5, 10 - 13, 76 - 81, 83, 89, частиною 3 статті 211, статтями 223, 258, 259, 263 - 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 293, 294, 315, 319, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи: Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до пункту 15.5 розділу 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Нововодолазький районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України процесуальний строк апеляційного оскарження (стаття 354 Цивільного процесуального кодексу України) продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Заявник: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, місце проживання чи перебування: село Парасковія, Нововодолазького району, Харківської області.

Заінтересована особа: Нововодолазький районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, місце знаходження: вулиця Донця Григорія, будинок 6, селище міського типа Нова Водолага, Нововодолазького району, Харківської області.

Повний текст рішення складений та підписаний 19 травня 2020 року

Суддя: Т. М. Трояновська