ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року

м. Харків

Справа № 639/4784/19

Провадження № 22-ц/818/1179/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про відібрання дитини та повернення за визначеним місцем проживання за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б., -

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про відібрання та повернення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до визначеного місця проживання до матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що з ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач. За рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 04.11.2013 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів доходу щомісяця, починаючи з 04.10.2013 року до досягнення дитиною повнолітнього віку. ОСОБА_2 не сплачує аліменти з липня 2015 року по теперішній час, ухилявся від виконання своїх обов`язків, не брав участі у вихованні дитини. На початку лютого 2019 року, не дійшовши згоди щодо місця проживання сина, ОСОБА_1 звернулась до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із заявою та відповідними документами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини і рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.02.2019 року визначено місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. Починаючи з 15.03.2019 року по теперішній час, батько утримує малолітню дитину у себе, повністю заборонив спілкування сина з матір`ю, не дозволяє бачитися, налаштовує дитину проти рідної мати, вигадує про неї різні нісенітниці, вселяє синові, що він буде зрадником, якщо буде спілкуватися з матір`ю, дитина його боїться, залякана і задля уникнення скандалів, просить матір, яка приходить до нього в школу, з ним не розмовляти, щоб хтось не побачив та не розповів відповідачу.

ОСОБА_1 зазначає, що з приводу неправомірного викрадення та утримання дитини, невиконання рішення Харківської міської ради, вона зверталась до Служби у справах дітей по Новобаварському району, які викликали ОСОБА_2 для бесіди, він попереджався про відповідальність за порушення законних прав дитини, але відповідач відмовляється виконувати будь-які рішення. Позивач стверджує, що побоюється за психічний стан дитини та подальший його розвиток, оскільки відповідач не працює, агресивно налаштований проти позивача, двічі проходив примусове лікування за зловживання алкоголем та вчинення злочинів невеликої та середньої тяжкості, не здатний забезпечити дитину необхідними умовами життя, навчання та розвитку.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував, оскільки дитина нібито не виявляє бажання спілкуватися з матір`ю, а її аморальна поведінка може нашкодити психіці дитини.

Стверджує, що син проживає з ним з 2015 року, тому відповідач не сплачує аліменти, працює неофіційно, коли є робота, спиртним не зловживає, приділяє дитині достатньо часу, син відвідує з 2014 року спортивну секцію, відповідач завжди його супроводжує на тренування або змагання. Проживають у двокімнатній квартирі, що належить матері відповідача, разом з молодшим сином, дорослим старшим сином та матір`ю похилого віку.

Представник 3 особа- Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради направив до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі та надав висновок щодо доцільності відібрання дитини від батька.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради - задоволено.

Відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_2 та повернуто матері - ОСОБА_1 для проживання з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати в сумі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі були досліджені всі обставини по справі. Зазначає, що неможливо брати до уваги лише докази та думку одного з батьків при вирішенні подальшої долі дитини, яка має право та виявляє бажання дати свої свідчення у суді.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що батько не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, відсутні беззаперечні докази свідомого ухилення відповідача від виховання сина. Також вказує, що син і у розмові з представниками служби у справах дітей та вдома висловлює небажання проживати з матір`ю.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив того, що згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.02.2019 р. № 45, враховуючи висновки Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради і рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з матір`ю ОСОБА_1 та позивачем було надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Статтями 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.

Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 СК України).

Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України).

Статтею 155 СК України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.

Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини.

Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" роз`яснив, що при вирішенні спору між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 90-х роках, мають повнолітнього сина. З 2005 р. по 2011 рік сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 , який проживав та зареєстрований з матір`ю ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_2 .

Згідно виконавчого листа № 639/4641/2013, виданого 04.11.2013 р. Жовтневим районним судом м.Харкова , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 стягнуті аліменти у розмірі ј частини від усіх видів доходу щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження ОСОБА_1 не отримує аліменти, що підтверджується довідкою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків. Заборгованість станом на 01.07.2019 складає 73 471,25 грн.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.02.2019 р. № 45, враховуючи висновки Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради і рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Частиною 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

З матеріалів справи вбачаються, що відповідно до наданих довідок, дитина ОСОБА_5 , 2009 р. народження відвідував КЗ « Дошкільний навчальний заклад( ясла-садок) № 5 комбінованого типу Харківської міської ради з 23.11.2010 р. по 31.08.2015 р. Зі слів вихователя групи № 2 ОСОБА_6 , майже завжди дитину приводила та забирала із закладу дошкільної освіти мати ОСОБА_1 , яка відвідувала всі заходи ( свята та батьківські збори). Дитини була завжди чиста, охайна. Дитина перебувала під наглядом фахівців дитячої поліклініки з народження. Мешкає за адресою АДРЕСА_1 , догляд за дитиною здійснює мати, рекомендації медичних працівників виконує в повному обсязі. При відвідуванні поліклініки дитина перебуває у супроводі матері. ОСОБА_5 навчається у Харківській загальноосвітній школі № 130.Зарекомендував себе як дуже активний та старанний учень, спокійний, доброзичливий, тактовний, має добрий та лагідний характер.

За характеристикою сім`ї учня 4 класу ОСОБА_5 , мати ОСОБА_1 намагається забезпечувати ОСОБА_7 всім необхідним, хлопчик має все необхідне для занять, завжди охайно вдягнений. ОСОБА_1 завжди може контролювати поведінку та проведення вільного часу ОСОБА_7 , постійно телефонує класному керівнику, цікавиться успіхами хлопчика, відвідує батьківські збори.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 17.12.2018 р. сім`я ОСОБА_3 мешкає в двокімнатній квартирі дев`ятиповерхового будинку зі всіма зручностями. Дитина проживає з матір`ю, у хлопчика окрема кімната, є все необхідне для повноцінного розвитку. Хлопчик має місце для сну, письмовий стіл, шафу для одягу, місце для ігор. Батько з сім`ю не проживає, але бере активну участь у житті дитини. Мати також приділяє достатньо уваги. Умови проживання дитини задовільні. Позивач працює, характеризується позитивно, має самостійний дохід, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.

Відповідно до протоколу індивідуальної психологічної консультації ОСОБА_5 від 03.12.2018, до психолога звернулася мати учня 4 класу ОСОБА_3 із проханням поспостерігали за дитиною, її емоційним станом для надання психологічної підтримки, оскільки дитина потрапила під негативний вплив батька, після чого його емоційний стан змінився. Під час обробки даних виявлено, що емоційний стан майбутнього свідчить про прагнення до комфортного стану, що і виявляє внутрішній особистісний конфлікт між тим, що має і до чого прагне. Надані рекомендації для матері, у тому числі намагатись бути поруч з дитиною ( коли це тільки може бути можливо), незважаючи на різні побочні фактори.

З висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.09.2019 № 601 вбачається, що рішення органу опіки та піклування від 06.02.2019 № 45 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю. Рішення набрало законної сили, не оскаржено та не відмінено. Розгляд проводився за заявою матері дитини в присутності батьків Зустрічної заяви про визначення місця проживання сина з батьком та необхідних документів згідно Регламенту ОСОБА_4 до органу опіки та піклування не подавав. На співбесіді малолітній ОСОБА_5 підтвердив, що в період проживання дитини з матір`ю вона жодним чином не перешкоджала сину спілкуватись з батьком. Натомість батько, самочинно змінивши місце проживання сина, перешкоджає дитині вільно спілкуватись з матір`ю, щодо чого вона неодноразово зверталась до Департаменту служб. З ОСОБА_2 проведена співбесіда та його попереджено про відповідальність за порушення прав дитини та матері, але він відмовився добровільно виконувати рішення органу опіки та піклування . Питання щодо відібрання дитини у батька та повернення на виховання матері додатково розглянуто за засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, проте батько дитини на засідання не з`явився, жодних документів у справі не надав. Мати дитини пояснила, що батько забрав сина та налаштовує його проти неї та її співмешканця, влаштовує скандали та сварки, не дозволяє матері вільно спілкуватись з сином, а після ухвалення рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю ситуація погіршилась, батько взагалі не надає їй можливості навіть побачитись з сином. Враховуючи рекомендації Комісії, в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 від батька та повернення на вихованні матері, за визначеним місцем проживання.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок.. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За нормами частини восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з частиною п`ятою статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При визначенні місця проживання дитини та надаючи висновок щодо відібрання дитини та повернення за місцем її постійного проживання, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради враховано, що матір`ю дитини створені необхідні умови для проживання дитини, що також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, інформацією з місця роботи позивача, її характеристикою, відомостями про стан здоров`я. Відповідачем не надано будь-яких даних про наявність у нього самостійного законного доходу, забезпечення ним умов проживання дитини, у тому числі матеріально-побутових, всебічного та належного її розвитку, а також можливості медичного забезпечення.

Судом першої інстанції обґрунтованого не прийнято до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що син проживає з ним з 2015 р., оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Як пояснила позивач, відповідач викрав дитину у березні 2019 р., після чого вона звернулась до Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, до Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.02.219 р. щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.02.2019 р. зобов`язано посадових осіб СВ Новобаварського ВП ГУНП у Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинені кримінальні правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 09.07.2019.

Позивачем разом з позовною заявою надана довідка Державної установи «Хролівський виправний центр ( № 140), якою підтверджено, що з 25.05.2000 р. згідно постанови Жовтневого районного суду м.Харкова ОСОБА_2 проходив лікування в Хролівському лікувально-трудовому профілакторії та умовно-достроково звільнений 29.09.2000, а також проходив аналогічне лікування з 29.07.2004 р. по 29.01.2005 р.

Крім того матеріли справи свідчать, що відповідач не працює, за місцем реєстрації не проживає, мешкає в двокімнатній квартирі разом зі старшим сином та матір`ю похилого віку, самостійного заробітку не має, здійснює психологічний вплив на дитину, порушує права та свободи дитини щодо його спілкування з матір`ю, шкодить моральному вихованню, оскільки батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини ( ч.1 ст. 150 СК України).

Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2020 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова