22-ц/804/956/20
265/2894/19

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/2894/19

Номер провадження 22-ц/804/956/20

13 травня 2020 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

за участю секретаря Сікора М.М.,

сторони:

позивач Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій

області

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Копилової Л.В., повний текст якого виготовлено 13 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні службовим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області, Департамент міського майна Маріупольської міської ради Донецької області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, Адміністрація державної прикордонної служби України,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (надалі: ГУ МВС України в Донецькій області) звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначило, що в період з 06 березня 2000 року по 30 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ і 04 грудня 2009 року йому було видано ордер на вселення з членами сім`ї у складі дружини ОСОБА_2 та синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в службову трикімнатну квартиру, загальною площею 64 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням у запас, однак службову квартиру не звільнив. Крім того, за наявною у позивача інформацією відповідач ОСОБА_1 у жовтні 2014 року виїхав за межі України і проживає в Російській Федерації у м. Краснодар. Оскільки на теперішній час квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 залишається у власності МВС України, в неї можуть бути заселені інші особи, що проходять службу у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області, які перебувають на квартирному обліку. З огляду на те, що ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні фактично не проживає та за призначенням не використовує, у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 2015 року не перебуває, їх діти є повнолітніми, на теперішній час відсутні правові підстави на користування відповідачами даною службовою квартирою.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України, ГУ МВС України в Донецькій області просило визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_2 з подальшим зняттям їх з реєстраційного обліку за даною адресою.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року у задоволенні позову ГУ МВС України в Донецькій області відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення належним чином не оцінив надані позивачем докази, до яких відносяться ордер, виданий ОСОБА_1 та членам його сім`ї на заняття квартири та рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року №431 «Про виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року, внаслідок чого зробив помилковий висновок, що спірна квартира не є службовою.

Учасники справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Танача Ю.А., відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п.п.1 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі від 04 травня 2012 року в управління Міністерства внутрішніх справ України була безоплатно передана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і придбана Державною іпотечною установою, закріплена за нею на праві повного господарського відання та перебуває на її балансі (державна власність) (т. 1 а.с.137-138).

Наказом заступника міністра МВС України № 1342 від 20 серпня 2013 року вищевказане житлове приміщення закріплено на праві оперативного управління за підрозділами внутрішніх справ з подальшим оформленням права власності (т. 1 а.с.139-140).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 16 липня 2015 року, власником квартири АДРЕСА_2 є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України (а.с.13). Правокористувачем вказаної квартири є ГУ МВС України в Донецькій області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 16 липня 2015 року (т. 1 а.с.14).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 27 листопада 2009 року № 431 на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані державною іпотечною установою у місті Маріуполі» ОСОБА_1 та членам його сім`ї вирішено видати ордер на вселення у житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с.8-11).

04 грудня 2009 року виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області Тимруку В.М. та членам його сім`ї у складі: дружини ОСОБА_2 ,1973 року народження, сина ОСОБА_3 , 1990 року народження та сина ОСОБА_4 , 1998 року народження видано ордер серії НОМЕР_1 на вселення у квартиру АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с.12,61).

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 30 жовтня 2014 року № 383 о/с ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ за п.64 «ж» (власним бажанням) у запас відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС у спеціальному званні «майор міліції» з посади помічника начальника РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області (т. 1 а.с.6-7).

Відповідач ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року виїхав на територію РФ, де проживає в місті Краснодар (т. 1 а.с.19).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будь-якого нерухомого майна у власності не мають (т. 1 а.с.48,62).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_2 включена у встановленому законом порядку до числа службових житлових приміщень, спеціальний ордер на вселення до такої квартири ОСОБА_1 та членам його сім`ї не видавався, то підстав для застосування положень ст.ст.118-125 ЖК УРСР до спірних правовідносин та виселення відповідачів з квартири на заявлених в позові підставах немає.

З таким висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що власником квартири за АДРЕСА_2 є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, а правокористувачем - ГУ МВС України в Донецькій області, що вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с.13, 14).

Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області 27 листопада 2009 року ухвалене рішення № 431 на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1397-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані державною іпотечною установою у місті Маріуполі» про видачу ОСОБА_1 ордеру на вселення його та членів його сім`ї у вищевказане житлове приміщення. (т.1 а.с.8-11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та членам його сім`ї у складі: дружини ОСОБА_2 ,1973 року народження, сина ОСОБА_3 , 1990 року народження та сина ОСОБА_4 , 1998 року народження Маріупольської міської видано ордер серії КО № 006413 на право заняття квартири АДРЕСА_3 . (т.1 а.с.12,61).

Згідно листа Маріупольської міської ради від 04 травня 2020 року, зазначена квартира була надана ОСОБА_1 в якості службового житла на підставі ордеру № 006413 від 04 грудня 2009 року. У зв`язку з тим, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України вищезазначене житло було передане Державною іпотечною установою безпосередньо МВС, рішення про надання житлу статусу службового виконкомом Маріупольської міської ради не приймалось (т. 2 а.с.110)

ОСОБА_1 та члени його сім`ї вселились у вказану квартиру, зареєструвались в ній (т. 1 а.с.22).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

На підтвердження непроживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позивачем надано пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , відібрані на ім`я начальника Лівобережного відділення поліції Центрального відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Донецькій області (т. 1 а.с.15-16), а також доповідну записку, адресовану заступнику начальника ГУНП в Донецькій області (т.1 а.с.19).

Проте вказані докази не можуть визнані судом допустимим, оскільки свідки повинні бути допитані безпосередньо судом, у відповідності до порядку, передбаченому нормами ЦПК України, а доповідна записка, що адресована заступнику начальника ГУНП в Донецькій області, з якій вбачається, що ОСОБА_1 01 жовтня 2014 року виїхав через КПВВ «Гоптівка» на територію РФ і на теперішній час мешкає у місті Краснодар не містить інформації про те, ким вона складена та яке першоджерело вказаної інформації, а також не утримує підпису посадової особи, яка її оформила.

Інші докази не проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірній квартирі понад строки, встановлені статтями 71, 72 ЖК Української РСР, у справі відсутні.

Крім того, судом встановлено, що інші відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 постійно проживають у спірній квартирі, що не оспорюється і позивачем.

Таким чином, з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не можуть бути застосовані у даних правовідносинах статті 124, 125 ЖК Української РСР, які застосував місцевий суд, оскільки ці норми регулюють виселення із службового житлового приміщення, а предметом позову у даній справі є визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Отже, під час розгляду справи суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме неправильно установив предмет доказування, в результаті чого не дослідив факти, передбачені ст. 71, 72 ЖК Української РСР і які впливають на остаточний результат по даній справі, не встановив наявність чи відсутність умов для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщення.

За таких обставин, рішення місцевого суду, на підставі п.п.1 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ГУ МВС України в Донецькій області з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні службовим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області, Департамент міського майна Маріупольської міської ради Донецької області, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, Адміністрація державної прикордонної служби України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 18 травня 2020 року.

Судді: