Справа № 462/6022/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/1085/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Репака Віталія Валерійовича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2020 року, постановлене в складі головуючого судді Пилип`юк Г.М., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про повернення страхового відшкодування в розмірі 7468,54 грн. та стягнення судових витрат, покликаючись на те, що 26.02.2016 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування майна фізичних осіб та цивільної відповідальності перед третіми особами № 014074/4600/ НОМЕР_1 власника автомобіля «Мазда» р.н. НОМЕР_2 .

15.09.2016 року о 12.10 год. по вул. Виговського, 100 у м. Львові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «BMW 520» під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Мазда» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Відповідно до Європротоколу від 15.09.2016 року ОСОБА_1 визнав вину у вчиненій дорожньо-транспортній пригоді в повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_2 своєчасно звернувся до позивача ПрАТ «СУ «Уніка» із заявою про подію 15.09.2016 року, що має ознаки страхового випадку. Вартість матеріальних збитків завданих транспортному засобу становить 25 564, 87 грн. відповідно до аварійного сертифікату від 27.09.2019 року, на підставі якого було складено страховий акт № 00203083 від 05.10.2016 року, наказ № 00203083 від 05.10.2016 року та сплачено потерпілому суму страхового відшкодування у розмірі 21 444, 97 грн., за платіжним дорученням № 035749 від 11.10.2016 року та зараховано черговий страховий платіж в сумі 4 119 грн. 90 коп., що разом і становить 25 564, 87 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ТОВ «СК «Кредо» за полісом №АІ/8778232. ТОВ «Кредо» здійснено виплату в межах ліміту та з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу ТЗ в розмірі 18 096, 33 грн., а тому різниця між виплаченим позивачем потерпілому страховим відшкодуванням і перерахованим позивачу страховиком винної особи страховим відшкодуванням становить 7 468, 54 грн. Відповідачу 24.02.2017 року було направлено вимогу про відшкодування цієї різниці, проте така вимога залишилась поза увагою останнього.

Вказує, що до позивача перейшло право на отримання від відповідача компенсації шкоди, завданої власнику застрахованого автомобіля.

Просить стягнути на свою користь із відповідача сплачене страхове відшкодування та судові витрати у справі.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» відшкодовану шкоду в розмірі 7 468 грн. 54 коп. та 1 921 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з даним рішення відповідач, від імені та в інтересах якого діє адвокат Репак В.В., оскаржив таке в апеляційному порядку.

Вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд при вирішенні спору не повністю з`ясував всі фактичні обставини справи, не надав оцінки аргументам відповідача, помилково застосував до спірних правовідносин висновок ВС від якого Великою Палатою Верховного Суду здійснено відступ.

Апеляційну скаргу обґрунтовує зокрема тим, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Саме такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню позицію Великої Палати Верховного Суду.

Звертає увагу на те, що ліміт відповідальності згідно Полісу № АІ/8778232 від 09.11.2015 року повністю покривав вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу пошкодженого колісного транспортного засобу потерпілого. Виплата ПрАТ СК «Уніка» коштів потерпілому була здійснена по договору Добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» №014074/0000117 від 26.02.2016 року, що був укладений між потерпілим ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «Уніка», а не за рахунок коштів отриманих від страховика відповідача.

Покликання позивача на те, що вартість матеріальних збитків, завданих транспортному засобу становить 25 564, 87 грн. відповідно до аварійного сертифікату від 27.09.2019 року не може бути взято до уваги, оскільки, розмір збитків був встановлений на підставі звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу пошкодженого колісного транспортного засобу від 21.09.2016 року та такий складав 19 756, 70 грн. з ПДВ.

На думку апелянта, з врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не погоджуючись із отриманим розміром страхового відшкодування, повинен був звернутися до страховика відповідача про необхідність виплати цієї суми, яку він вважав, що має отримати. Попри те, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до страховика відповідача та докази відмови у виплаті всієї суми страхового відшкодування.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на час настання страхового випадку була застрахована, а розмір заподіяної шкоди не перевищує ліміту відповідальності згідно Полісу від 09.11.2015 року, то обов`язок відшкодувати шкоду покладається на його страховика ТДВ СК «Кредо». Таким чином, вимоги позивача є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях закону.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вирішити питання судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 7 468 грн. 54 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з розпорядженнями голови Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року №05.25/2020, 31 березня 2020 року №05.25/2020, на підставі рішення зборів суддів Львівського апеляційного суду від 18 березня 2020 року, з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вирішено тимчасово, з 19 березня до 22 травня 2020 року, не розглядати справи у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинити їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів.

Однак, зазначені обмеження не стосуються, зокрема, цивільних справ, які призначені до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, а також у разі подання заяв учасниками про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 26 лютого 2016 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування майна фізичних осіб та цивільної відповідальності перед третіми особами № 014074/4600/0000117, відносно автомобіля «Мазда» р.н. НОМЕР_2 .

15.09.2016 року о 12.10 год. по вул. Виговського, 100 у м. Львові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Мазда» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля «BMW 520» р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Учасниками дорожньо-транспортної пригоди складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європотокол), за яким винним визнано ОСОБА_1 .

Страховик (позивач) сплатив страхове відшкодування ОСОБА_2 на підставі аварійного сертифіката від 27 вересня 2016 року, страхового акту № 00203083 від 05 жовтня 2016 року та наказу № 00203083 від 05 жовтня 2016 року у розмірі 21 444 грн. 97 коп. (з вирахуванням 4 119 грн. 90 коп. в рахунок несплаченої частини страхового платежу), що підтверджується платіжним дорученням № 035749 від 11 жовтня 2016 року.

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця транспортного засобу на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів ТДВ СК «Кредо» (поліс № АІ/8778232).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Дані обставини учасниками справи визнається та не оспорюється.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, мала до особи, відповідальної за завдані збитки у деліктному зобов`язанні, що виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заміна кредитора у деліктному зобов`язанні в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією, що не змінює порядку перебігу позовної давності (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18)).

Невірна кваліфікація позивачем правової підстави звернення до суду, як регрес, не змінює дійсних відносин сторін у справі, які слід кваліфікувати, як суброгація.

За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2878цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду, станом на даний час не відступала.

При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18).

Відносини між відповідачем та його страховиком ТДВ СК «Кредо» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки ТДВ СК «Кредо» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 згаданого Закону - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).

Аналогічний висновок, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду зроблено у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Встановивши, що умовами договору укладеного між позивачем та ОСОБА_2 передбачено виплату страхового відшкодування без урахування зносу, і саме виходячи з таких умов йому було виплачено страхове відшкодування, яке в розмірі, з урахуванням зносу добровільно відшкодовано страховиком відповідача, з останнього підлягає стягненню сума в розмірі такого зносу.

Такі висновки не суперечать висновку викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), на які посилався представник відповідача у відзиві, та в поданій апеляційній скарзі. Слід звернути увагу, що у цій справі не вирішувалося питання про застосування статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою слід керуватися вирішуючи даний спір.

Саме по собі незазначення в судовому рішенні про застосування правового висновку, з посиланням на номер справи та дату постанови, не свідчить про незастосування цього висновку або про його неврахування під час розгляду справи.

Також колегія суддів вважає, що помилкове посилання судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні на правовий висновок (справа № 754/1114/15-ц, постанова від 14 лютого 2018 року), від якого на час його постановлення відступила Велика Палата Верховного Суду не свідчить про неправильне вирішення спору по суті, при вірно встановлених судом фактичних обставин справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а саме 14 травня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Репака Віталія Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В