ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2234/20 Справа № 206/5852/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпровська міська рада про звернення стягнення на заставне майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставне майно. Просила суд, в рахунок погашення боргу за договором позики від 01.07.2007 р., звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 01.07.2007 р. шляхом визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 ; а також на домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році); загальною площею 69,1 кв.м.; Б-навісу; В-вбиральня; Г-душу; Д-сарай; Л-вольєру; 1-9 споруд, яке підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.1-3).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. В рахунок погашення боргу за договором позики від 01 липня 2007 року звернути стягнення на предмет застави за договором застави від 01 липня 2007 року шляхом визнання права власності на предмет застави за ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році); загальною площею 69,1 кв.м.; Б-навісу; В-вбиральня; Г-душу; Д-сарай; Л-вольєру; 1-9 споруд. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с.71-77).

Не погодившись з рішенням суду Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити (а.с.86-92).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача безпроцентну позику в сумі 15000 доларів США, що на той час за курсом НБУ дорівнювало 75450 гривень, а відповідач ОСОБА_3 зобов`язався їй повернути позику у строк до 31 грудня 2008 року (а.с.4).

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, цього ж дня, 01 липня 2007 року позивач уклала з відповідачами договір застави нерухомого майна, за умовами якого відповідачі передали позивачці у заставу належне їм нерухоме майно, а саме: будинок за адресою АДРЕСА_2 , який належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету АНД районної ради в м. Дніпропетровську, заставна вартість якого була узгоджена у договорі на рівні 50000 гривень та земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі наказу Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, плану земельної ділянки та акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0*4,0 мм по АДРЕСА_1 , заставна вартість якої була узгоджена у договорі на рівні 70000 гривень (а.с.5-7).

У встановлений договором позики строк, відповідачі не повернули позивачці запозичені кошти.

За умовами п. 1.3. Договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, позивач має право у випадку невиконання боржниками своїх зобов`язань за Договором позики, отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави шляхом звернення до суду за місцем розташування майна, заставна вартість якого є більшою, а також місцем його укладення та виконання із відповідним позовом про визнання за позивачем права власності на предмет застави.

Згідно п. 1.10 договору застави нерухомого майна позивач набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмета застави у випадку: якщо позика не буде повернена у строк, передбачений Договором позики від 01 липня 2007 року.

В судовому засіданні встановлено, що запозичені грошові кошти відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали намір використовувати на проведення ремонтних робіт, перебудову та реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_2 , оскільки мали намір укласти між собою договір купівлі-продажу цього будинку. Крім того, частину цих коштів вони мали намір вкласти також у будівництво будинку на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .

Ремонтні роботи у житловому будинку АДРЕСА_2 , на завершення яких відповідач ОСОБА_3 отримав гроші за договором позики від 01.07.2007 р., повністю були завершені у 2008 р., тому як після настання строку повернення позики, відповідачі пояснили, що повернути її вони не мають можливості та запропонували їй користуватися даним будинком, таким чином фактично передавши їй всі права володіння, користування даним нерухомим майном.

Вказані обставини не заперечувалися в судовому засіданні з боку представника відповідача ОСОБА_3 та останній погодився з тим, що позивач запозичивши ОСОБА_3 кошти, таким чином, фактично, вклав інвестиції в добудову зазначеного вище житлового будинку.

Згідно технічного паспорту, виготовленому станом на 01.10.2018 р. ТОВ «Реалнест» домоволодіння АДРЕСА_2 складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м. (збудованому в 1991 році), навісу літ. Б, убиральні літ. В, душу літ. Г, сараю літ. Д, вольєру літ. Л, споруд літ. 1-9, та розташоване на земельній ділянці загальною площею 1000 кв.м. (а.с.8-15) На підставі інструкції (зі змінами та доповненнями від 09.08.2012 р. № 404; 28.12.2012 р. № 658; 08.01.2013 № 2) про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України від 21.05.2001 р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 р. за № 582/5773 - це не є самочинним і не підлягає введенню в експлуатацію.

Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 11.12.2018 р. за № 18764, яка надана на підставі ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2018 р. про витребування доказів, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , станом на 31.12.2012 р., зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності від 13.04.1990 р., виданого Амур-Нижньодніпровським районним відділом комунального господарства, на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 39/39 від 12.01.1990 р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР 13.04.1990 р. та записаного в реєстрову книгу № 143 за реєстровим № 58.

Інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно, за адресою АДРЕСА_1 не проводилась.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.07.2007 р., суд виходив з того, що в силу ст. 590 Цивільного кодексу України та ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи позовні вимоги суд також виходив з того, що факт укладення між ОСОБА_3 та позивачем договору позики та договору застави нерухомого майна від 01.07.2007 року, а також отримання ОСОБА_3 від позивача готівкових грошових коштів та їх неповернення не заперечувалися, а також не заперечувалися умови зазначених договорів, а тому позовні вимоги, що є предметом розгляду у даній справі є такими, що безпосередньо стосуються прав та законних інтересів позивача, а вимога про звернення стягнення саме на предмет застави - домоволодіння АДРЕСА_2 - є обґрунтованою.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 в частині звернення стягнення на предмет застави - земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , суд виходив із того, що оскільки згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 11.12.2018 р. за № 18764, інвентаризація та реєстрація права власності на нерухоме майно, за адресою АДРЕСА_1 не проводилась, тому зазначене майно не може бути предметом застави в контексті ст. 4 Закону України «Про заставу».

Самі по собі наказ Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 172 від 25 червня 2004 року, план земельної ділянки та акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, складених відділом архітектури та містобудування Самарського райвиконкому, а також рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 353 від 20.08.2004 року, про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель (згідно проекту) та гаражу розміром 6,0 * 4,0 мм по АДРЕСА_1 - не є правовстановлюючими документами ОСОБА_2 на це майно, а лише передують майбутньому їх отриманню.

Приходячи до висновку про часткове задоволення позову та визначення правових підстав для його задоволення, на які посилається позивач у позовній заяві, суд також їх врахував, а саме положення ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, згідно яких, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження всі ознаки тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння та користування будинком АДРЕСА_2 понад 10 років позивачем ОСОБА_1 на підставах не заборонених законом, що узгоджується з приписами ст. 328 ЦК України, згідно якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З врахуванням того, що вказані обставини також не заперечувались і з боку представника відповідача ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, має право на набуття у власність будинку АДРЕСА_2 .

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України (чинного на момент здійснення правочинів) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України (чинного на момент здійснення правочинів) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 577 ЦК України (чинного на момент здійснення правочинів), якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, в редакції чинній на час вчинення правочинів, разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, договір застави нерухомого майна укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відповідно до чинного на час вчинення правочину законодавства повинен бути посвідчений нотаріусом, в іншому випадку правочин вважається нікчемним.

Відповідно до ч.1,4 ст. 344 ЦК України, Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК).

Проте, суд першої інстанції не врахував положення п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (ч.3ст. 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Отже, термін для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю не сплинув.

Враховуючи вищевикладене вбачається, що договір застави нерухомого майна укладений 01 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є нікчемним правочином, а висновок суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку набувальної давності є помилковим, оскільки строк для визнання права власності за набувальною давністю володіння не сплинув.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами права на спірне домоволодіння.

Отже, на підставі п.1 та 4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, відповідно апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки при поданні апеляційної скарги Дніпровською міською радою було сплачено судовий збір в сумі 1056 грн. (а.с.95), то вказана сума як судові витрати підлягає стягненню з позивача на користь Дніпровської міської ради.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року - скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпровська міська рада про звернення стягнення на заставне майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати в розмірі 1056 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: