Справа № 175/4311/18
Провадження № 2/175/1404/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Новік Л.М.,

за участю секретаря Сапай О.Г.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення. Позивач в своєму позові посилається на те, що ОСОБА_2 - його колишня дружина, з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 29 липня 1989 року по 14 червня 2018 року, коли рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про розірвання їхнього шлюбу набрало законної сили. 3-я особа - ОСОБА_3 - їхній з відповідачкою син. Йому на праві власності на підставі договору дарування від першого лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., належить домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування. Загальна площа житлового будинку складає 88,4 кв.м, а житлова - 50,4 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок. В житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані він, відповідачка, їхній син ОСОБА_3 та малолітня донька їхнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою №1302 від 09.08.2018 року, виданою Любимівською сільською радою Дніпровського району, Дніпропетровської області. Фактично малолітня дитина проживає зі своєю матір`ю за іншою адресою. З відповідачкою ОСОБА_2 на протязі тривалого часу склалися неприязні стосунки. Разом з нею проживати в будинку було неможливо, тому він тимчасово мешкав за іншою адресою. Його відсутністю в будинку скористалася відповідачка, яка заклала дверний отвір між приміщеннями 1-7 та 1-10. Він в своєму будинку має доступ тільки до приміщень 1-7 (сіни) та 1-6(житлова кімната). Всім будинком користується відповідачка, яка, крім того, що сама незаконно заволоділа будинком, вселила в нього без його дозволу свого співмешканця, особисті дані якого йому невідомі. Їхній син ОСОБА_3 змушений був залишити будинок. На його законні вимоги надати йому безперешкодний доступ до будинку відповідачка не реагує.

Просить суд усунути йому - ОСОБА_1 перешкоди в здійсненні права власності шляхом вселення його - ОСОБА_1 в домоволодіння АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 23.11.2018 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 28.04.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач до початку судового засідання надав заяву в якій позов підтримав, просив справу розглядати без його участі. Будучи присутнім в одному з попередніх судових засідань позовні вимоги підтримував, пояснював, що він не має доступу до свого будинку, також зазначав, що в його будинку залишилась проживати його колишня дружина. Він дійсно тривалий час мешкав в іншій сім" ОСОБА_5 , а коли повернувся до себе до дому то його колишня дружина перешкоджала йому у користуванні будинком. Його не влаштовує, що він спить в одній маленькій кімнаті, а дружина закрила двері до кімнат де мешкає з іншим чоловіком.

Відовідач в судове засідання не з`явилася з невідомої суду причини будь-яких заяв суду не надала. Будучи присутньою в одному з попередніх судових засідань заперечувала проти задоволення позову, пояснювала, що ніяких перешкод у користуванні та доступу до будинку позивачу не чинить та не чинила, він може у будь-який час користуватися своїм будинком. Він залишив сім"ю і тривалий час не мешкав у будинку, а коли повернувся то вирішив її вигнати з будинку. Вона розуміє, що будинок належить позивачу, але він безперешкодно може ним користуватися, окрім кімнати у якій вона мешкає..

Третя особа в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини будь-яких заяв суду не надавав.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши думку сторін, суд встановив наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 01.02.2000 року. (а.с.6).

В судовому засіданні з`ясовано, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 14 травня 2018 року.

Згідно довідки виданої Любимівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області від 09.08.2018 року №1302 вбачається, що в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач чинить перешкоди йому у користуванні житловим будинком, але вказане не підтверджено доказами і спростовується наступним. Позивач як власник нерухомого майна відповідно до положень ст. 317, ст. 319ч. 2 Цивільного кодексу України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Позивач зазначає, що через неприязні стосунки з відповідачкою він тимчасово не проживав у своєму будинку та відповідач чинить йому перешкоди, щодо користування його власністю.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням.

Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ).

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розгляд цієї позовної заяви не призведе до поновлення прав позивача, оскільки із вищеописаних обставин вбачається, що жодні права позивача не були порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають з ним в квартирі, яка йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування даним приміщенням.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги обгрунтування позову, оскільки воно ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивачу відповідач не чинила і не чинить, звернення позивача до правоохоронних органів з приводу вселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що дiями відповідача було порушено його права. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим будинком не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання, а тому в задоволенні позову про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення слід відмовити.

Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 316-319, 321, 334, 391 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 163 ЖК України, ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 1 ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. І ст. 4, ч. І ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4, 5,18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення відмовити.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Новік