Головуючий суду 1 інстанції - Соболєв Е.О.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 408/812/19-ц
Провадження № 22-ц/810/252/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О.,Яресько А.В.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

представник заявника ОСОБА_2

заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Луганській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного судув м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

Управління Державної міграційної служби України в Луганській області

нарішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 січня 2020 року, ухваленого у складі судді суддя Соболєва Е.О.,в залі судових засідань Біловодського районного суду Луганської області в смтБіловодськ

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про встановлення факту, постійного проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області.

Заява мотивована тим, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у с Велика Таяба Яльчикського району Чувашської АРСР. З 1970 року він проживав з батьками в м Луганську, де у 1976 році закінчив школу. З 1979 року по 1981 рік проходив військову службу у Забайкальському військовому окрузі (в/ч 26212). Після військової служби повернувся до м Луганська, де проживав та працював до 1988 року у монтажному управлінні. Проживав у АДРЕСА_1 . Вказана адреса була вказана його останнім місцем реєстрації у паспорті радянського зразка, якій він втратив разом із іншими документами. Починаючи з 06 липня 1987 року він постійно проживає у АДРЕСА_2 . З 1987 по 1999 рік він працював різноробом у колгоспі «Прапор Комунізму», а з січня 2001 по лютий 2009 року сторожем у дитячому садку Гарасимівської сільської ради.

Починаючи з 1981 року й до цього часу ОСОБА_1 нікуди не виїжджав за межі України та не змінював адреси свого фактичного місця проживання, проте паспорт не отримував.

ОСОБА_1 відмовили у видачі паспорта громадянина України та направили до УДМС для підтвердження громадянства. На письмове звернення до керівництва УДМС України в Луганській області йому надійшла відповідь, що згідно наданої інформації встановити його особу та належність до громадянства України не виявилось можливим.

За таких обставин він змушений звернутися до суду для встановлення факту, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення факту постійного проживання на території України пов`язано з отриманням паспорта громадянина України для підтвердження громадянства з метою користуватися правами, які визначені чинним законодавством.

Напідставі викладеного ОСОБА_1 просив встановити факт, що він постійно проживав на території Україні станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 27 січня 2020 рокузаяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_1 , станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані в обґрунтування заяви документи, а саме: довідка Гарасимівської сільської ради, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, архівна довідка, акт про простійне проживання підтверджують факт постійного проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, та набрання чинності законом України «Про громадянство».

Не погодившись з вказаним рішенням, Управління Державної міграційної служби України в Луганській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27.01.2020 по справі № 408/812/19-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про встановлення факту постійного проживання на території України, повністю. Ухвалити нове рішення, в якому відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щонадані позивачем довідки не є належними та допустимими доказами на підтвердження заявлених у справі вимог.

Заявник зобов`язаний був отримати паспорт громадянина СРСР з відміткою громадянина України, а з 1994 року обміняти його на паспорт громадянина України нового зразка.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що довідкою Гарасимівської сільської ради № 280 від 22 жовтня 2018 року підтверджується, що заявник ОСОБА_1 з 06 липня 1987 року по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Інформація в довідці заснована на даних погосподарських книг за 1987 -2016- 2020 роки.

Із довідки про присвоєння ідентифікаційного номера заявнику йдеться, що ОСОБА_3 28.07.2000 у ДПІ у Станично-Луганському районі одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Архівна довідка № 167 від 13.03.2018 свідчить, що ОСОБА_1 з червня по липень 2000 року працював ПСП «Нікольське».

З довідки Гарасимівської сільської ради № 281 від 22 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 з січня 2001 року по лютий 2009 року працював сторожем Гарасимівського дитячого садка. Дана інформація надана на підставі наказів про прийняття та звільнення з роботи, розрахунково-платіжних відомостей.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 з 1987 року до теперішнього часу на території України, а саме в с Гарасимівка Станично-Луганського району Луганської області, підтверджується актом про простійне проживання від 29.10.2019 та поясненнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першоїстатті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно доЗакону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі - Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

На підставі викладеного суд дійшов правильного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року має правове значення, в іншому порядку заявник не може довести вказаного факту, який знайшов підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що заявник не підтвердив заявлені у справі вимоги, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, яким судом надана належна правова оцінка.

Згідно ст. 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: