КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 755/4542/17 Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Номер провадження: 22-ц/824/3124/2020 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 травня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Коцюрби О.П.

суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про зміну розміру аліментів на утримання дітей в якому просив з урахуванням неодноразових уточнених позовних вимог, змінити стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей з 2/5 частки від усіх видів доходів (заробітку), на 1/3 частку доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 04 березня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано та стягнуто з нього на користь відповідача аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2/5 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 лютого 2016 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Розмір аліментів встановлений рішенням суду на той час коли позивач працював у ТОВ ,,Інтро Про» та мав постійний дохід.

Згідно запису у трудовій книжці № 4 від 31 січня 2017 року, ОСОБА_2 звільнений з займаної посади у ТОВ «Інтро Про» за власним бажанням.

З 27 січня 2017 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та на даний час самостійно здійснює господарську діяльність з надання послуг у сфері інформатизації.

Дохід від підприємницької діяльності є не регулярним, його розмір залежить від обсягу наданих послуг.

Крім вказаного, він перебуває на спрощеній системі оподаткування, за ставкою єдиного податку 5%, 3 група та здійснює спрощений облік доходів і витрат, що значно ускладнює розрахунок суми доходу з якої необхідно сплатити 2/5 частки аліментів на утримання дітей.

За таких обставин, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Змінено розмір аліментів, встановлених рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - щомісячно, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дітьми повноліття.

Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року та прийняти постанову, якою, відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначила, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року у даній справі є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , позивач вказав, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року залишити без змін, так як у суду першої інстанції були наявні всі правові підстави для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Дніпровським районним судом міста Києва були допущенні порушення норм процесуального права, що не може бути підставою для скасування правильного по суті та законного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року підлягає скасуванню з прийняттям у справі постанови про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року не відповідає.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2/5 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 лютого 2016 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів, позивач посилається на те, що розмір аліментів був встановлений рішенням суду на той час коли він працював у ТОВ «Інтро Про» та мав постійний дохід. З січня 2017 року він не перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Інтро Про» про що свідчить запис у трудовій книжці № 4 від 31 січня 2017 року про звільнення. З 27 січня 2017 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець та на даний час самостійно здійснює господарську діяльність по наданню послуг у сфері інформатизації. Дохід від підприємницької діяльності є не регулярним, його розмір залежить від обсягу послуг.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У ст. 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, при розгляді позовів застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір призначених аліментів повинен бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Як передбачає ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки) ( правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у справі № 6-143цс13 від 5 лютого 2014 року).

В ч. 1 ст. 183 СК України зазначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Позивач є працездатним, фізично здоровим, інших утриманців не має, доказів обмеження його щодо працевлаштування до матеріалів справи ним у суді першої інстанції не надано.

На час звернення до суду з позовною заявою та під час розгляду справи, обставин, які б свідчили про зміну матеріального стану ОСОБА_2 , зокрема зменшення розміру доходів, в тому числі від заняття підприємницькою діяльністю, зміни стану здоров`я, сімейного стану, позивачем не зазначено.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте, позивачем в суді першої інстанції при подачі позовної заяви та розгляду справи не надано жодних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Статтею 360 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу має містити: 1) найменування суду апеляційної інстанції; 2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти, за наявності; 3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; 4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу; 5) перелік матеріалів, що додаються.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів не приймаються до уваги приєднані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року копії медичних документів за 2018 - 2019 роки про стан його здоров`я; копії додаткової угоди № 2 від 31 липня 2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 розірвав договір про надання послуг у сфері інформатизації від 30 січня 2017 року, укладений з компанією «INTRO PRO SOFTWARE COMPANY LIMITED»; додаткової угоди № 1 від 31 липня 2018 року до договору оренди № 143 від 07 лютого 2017 року, якою розірвано договір оренди № 143 від 07 лютого 2017 року, акту здачі-приймання об`єкта оренди від 31 липня 2018 року; копії довідки - виданої Пенсійним фондом України за формою ОК-7, щодо доходів ОСОБА_2 за період з 2011 - 2019 роки, та податкової декларації за 2019 рік від 22 січня 2020 року; акту обстеження умов проживання № 122 від 21 червня 2019 року ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_7 ; паспорта ОСОБА_8 ; квитків на потяг Київ-Москва; паспорта ОСОБА_2 з відповідними відмітками; свідоцтва про народження ОСОБА_2 , так як ним не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім вказано, дані документи не підтверджують факт можливості зміни розміру аліментів на утримання дітей у розумінні ст. 192 СК України.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Враховуючи те, що сторони проживають окремо, діти проживають з відповідачем, а також матеріальний стан позивача, який є особою працездатного віку, не позбавлений можливості покращити свій матеріальний стан, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни розміру аліментів, визначених за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 квітня 2016 року.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року скасуванню з прийняттям у справі постанови про відмову ОСОБА_2 задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк