Справа № 148/377/20
Провадження №2/148/422/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 травня 2020 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретаря Немирівської Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового будинку, за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.10.2010 між ними розірвано шлюб, від якого вони мають двох доньок: ОСОБА_3 , 1995 року народження, та ОСОБА_4 , 1991 року народження. Після розірвання шлюбу, в одному будинку з позивачем, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві особистої приватної власності, залишився проживати колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 . В даному будинку, також, проживає мати позивача та дочка ОСОБА_5 , народжена від спільного шлюбу з відповідачем.

Останнім часом сім`я позивача потерпає від психологічного та фізичного насильства з боку відповідача. Це погрози різного характеру, в тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження, образи нецензурними словами, ляпаси, стусани, штовхання, кидання предметами побуту. Психологічне насильство відповідача проявляється у сварках, які виникають з будь-яких причин, особливо коли він перебуває в стані алкогольного сп`яніння, у тому числі і в нічний час. Це все супроводжується пошкодженням домашніх речей, меблів, іншого облаштування квартири, дверей, вікон та відбувається в присутності дочки та матері, чим завдається шкода їх психологічному здоров`ю. Неодноразово сім`я позивача змушена покидати будинок та переховуватись по сусідах, родичах.

З приводу таких дій відповідача, позивач неодноразово зверталася із заявами до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області. Протягом грудня 2018 року по березень 2019 року відповідач ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за вчинення домашнього насильства, зокрема 07.12.2018, 18.12.2018, 10.01.2019, 04.02.2019, 26.02.2019, 23.12.2019 - за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (справи про адміністративні правопорушення № 148/2294/18, № 148/2367/18, № 148/30/19, № 148/209/19, № 148/365/19, № 148/2315).

Також, Тульчинським районним судом Вінницької області 21.03.2019 видано обмежувальний припис стосовно відповідача (справа №148/535/19).

Однак, незважаючи на заходи адміністративного впливу, відповідач своєї поведінки не змінює, жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не бере, руйнує майно, чим завдає матеріальних збитків сім`ї позивача.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , у будинку, який йому дістався у спадок від батьків, тобто він має де проживати, однак, переїхати жити туди чи в інше місце відмовляється.

Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить виселити ОСОБА_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

Відповідач в судовому засіданні спочатку позов не визнав, посилаючись на те, що він проживав у будинку довгий час, там знаходяться його речі, а будинок його батьків, куди позивач йому пропонує переїхати проживати, спочатку треба привести до ладу. Суду пояснив, що він пошкоджував майно в будинку, де проживає, тільки те, що належить йому. Був випадок, коли він розбив вікно у будинку, бо дружина його не впускала. В судовому засіданні 18.05.2020 позов визнав.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 13.02.2020 (а.с. 6), позивач ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії довідки Тульчинської міської ради №74 від 18.11.2019 (а.с. 5), позивач зареєстрована за вищевказаною адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії довідки Тульчинської міської ради (а.с. 7), за адресою проживання позивача: АДРЕСА_1 , окрім неї, проживають її дочки ОСОБА_3 , 1995 року народження, ОСОБА_4 , 1991 року народження, яка зареєстрована, але тимчасово не проживає, та онука ОСОБА_6 , 2016 року народження, яка зареєстрована, але тимчасово не проживає.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 20.12.2018 Тульчинським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області (а.с. 10), шлюб між сторонами розірвано 02.02.2010.

Відповідно до актів обстеження житлового будинку позивача ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складених 26.12.2018 та 22.01.2019 (а.с. 8-9), комісією у складі депутата Тульчинської міської ради Балан Л.Т., старости села Ганнопіль Цюпри М.В., інспектора по зверненням ОСОБА_7 , проведено обстеження вказаного житлового будинку на предмет виявлення факту пошкодження матеріальних цінностей та виявлено пошкодження вхідних дверей будинку, вибиті замки, ручка, пошкоджено дверне полотно, в житлових кімнатах вибито скло, пошкоджені меблі в кухні, побита газова плита, розбита мікрохвильова піч, пошкоджені ящики для заморозки в морозильній камері.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 47 Конституція України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статтей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положення ст. 17 ЦК України передбачають, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у шлюбі з відповідачем не перебуває з 2010 року, однак, останній продовжує проживати у вказаному будинку.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України.

Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом; виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 148/535/19, позивач ОСОБА_1 18.03.2019 зверталася до суду з заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , оскільки останній постійно вчиняв відносно неї та членів її сім`ї домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, пошкоджував майно. За результатами розгляду даної заяви, судом 21.03.2019 ухвалено рішення про видачу обмежувального припису, яким заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців.

Відповідно до оглянутих в судовому засіданні справ про адміністративні правопорушення №148/1128/19, № 148/30/19, № 148/209/19, № 148/365/19, № 148/2315/19, відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП - вчинення насильства в сім`ї фізичного та психологічного характеру.

Так, згідно постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.07.2019 у справі №148/1128/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 07.07.2019 близько 03:30 год. по вул. Соборна 45, у с. Ганнопіль, висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї тещі ОСОБА_8 , а також інших правопорушень щодо громадського порядку, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком десять діб.

Відповідно до постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.01.2019 у справі №148/30/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 18.12.2018 о 14:00 год. по місцю проживання в АДРЕСА_3 ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою своїй дочці ОСОБА_3 , а також, 24.12.2018 о 21:00 год. за місцем проживання, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знову ображав нецензурною лайкою свою дочку ОСОБА_3 , та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком сім діб.

Відповідно до постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 21.02.2019 у справі №148/209/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме у тому, що він 12.01.2019 о 23:05 год. по місцю проживання, перебуваючи у нетверезому стані, ображав нецензурною лайкою свою дружину ОСОБА_1 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт.

Відповідно до постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 26.02.2019 у справі №148/365/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки він 25.02.2019 о 13:00 год. в АДРЕСА_3 , виражався нецензурною лайкою на адресу своєї доньки ОСОБА_3 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком сім діб.

Також, 10.12.2019 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за те, що 16.11.2019 за місцем проживання виражався в адресу своєї колишньої дружини ОСОБА_1 нецензурною лайкою і погрожував їй фізичною розправою, та, окрім того, 03.12.2019 о 04:10 год., 29.11.2019 о 17:30 год. вчинив сварку з дочкою ОСОБА_3 , а також порушив умови захисного припису, за що на нього накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком десять діб.

З огляду на викладене, на підставі оглянутих в судовому засіданні матеріалів вищевказаної цивільної справи, справ про адміністративні правопорушення, беручи до уваги досліджені судом акти обстеження житлового будинку позивача ОСОБА_1 від 26.12.2018 та 22.01.2019 (а.с. 8-9), відповідно до яких встановлено пошкодження майна будинку, суд приходить до висновку, що дані докази у своїй сукупності підтверджують факт систематичного вчинення відповідачем ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства щодо мешканців будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , де він проживає, пошкодження ним майна даного жилого приміщення, систематичне порушенням правил співжиття.

Такі дії відповідача роблять проживання для інших з ним в одному будинку неможливим. Окрім того, заходи запобігання і громадського впливу, що до нього застосовувались, такі як обмежувальний припис, неодноразове накладення адміністративних стягнень за вчинення домашнього насильства, виявились безрезультатними, а тому суд вважає, що відповідач підлягає виселенню з вищевказаного будинку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач позов визнав, і відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є цілком законним, обгрунтованим та підтвердженим відповідними доказами, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, судовий збір у сплаченому останньою при зверненні до суду розмірі - 840,80 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 116, 150 ЖК УРСР, ст. 4, 13, 76-81, 141, 263- 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 17.11.2008 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дняскладання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області, з урахуванням п. 3 Розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, з урахуванням п. 3 Розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20.05.2020.

Суддя: