Справа № 462/6829/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 травня 2020 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Тинської Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна,

встановив:

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; призначити її опікуном дитини. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі є біологічними батьками малолітньої ОСОБА_5 , яка є її єдинокровною сестрою, та яка з 27 грудня 2019 року постійно проживає з нею та членами її сім`ї у будинку по АДРЕСА_1 , тобто, з того часу коли їх батько ОСОБА_3 привіз дитину до неї та більше ніколи за дитиною не повертався та не цікавився її долею. У травні 2018 року вона бачилася з матір`ю дитини ОСОБА_4 , яка повідомила, що дитина її не цікавить і забирати її до себе вона не збирається. ОСОБА_5 називає позивача мамою, а її чоловіка ОСОБА_8 батьком. Відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що не підтримують на даний час вимогу про встановлення опіки, оскільки така є передчасною, просять позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав задовольнити.

У судовому засіданні представник третьої особи позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав підтримала, пояснивши, що відповідачі взагалі не цікавляться дитиною, яка виховується позивачем, яку дитина називає мамою, і тому, позбавлення відповідачів батьківських прав у повній мірі буде відповідати інтересам дитини. Щодо призначення опікуна, то у цьому випадку це питання відноситься до компетенції органу опіки і піклування.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідачів, які відзиву суду не подали, до суду не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, а позивач не заперечує відносно такого розгляду.

18 листопада 2019 року ухвалою суду у справі відкрито провадження; постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання.

20 лютого 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, свідків, думку малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 /а.с.5/.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є єдинокровною сестрою малолітньої ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , у якому батьками позивача вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_9 /а.с.5 зворот/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_6 від 12 серпня 2013 року позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок, загальною площею, 117 кв.м. по АДРЕСА_1 /а.с.7/.

У вказаному будинку позивач проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 та їх малолітнім сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.8/.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18 липня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 /а.с.9/.

З довідки виконкому Великополюхівської сільської ради № 190 від 16 липня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрована у АДРЕСА_3 і склад її сім`ї такий: її свекруха ОСОБА_11 , її чоловік ОСОБА_12 ; їх донька ОСОБА_13 , 2006 року народження та їх син ОСОБА_14 , 2009 року народження, а також її донька ОСОБА_5 , 2014 року народження /а.с.15/.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а їх донька ОСОБА_5 народилася під час перебування її матері у зареєстрованому шлюбі з іншим мужчиною ОСОБА_12 .

Відповідачі не проживають за місцем їх реєстрації, а фактично спільно проживають у дачному будинку, який знаходиться на території СГОК «Береги», розташованого на території села Семенівка Пустомитівського району Львівської області. У вказаному будинку відсутня система опалення, водопостачання та будь-які комунальні вигоди.

Зазначений висновок суду грунтується на поясненнях позивача та поясненнях свідка ОСОБА_15 , який є головою СГОК «Береги», який у судовому засіданні пояснив, що відповідачі проживають у вищевказаному дачному будиночку, де відсутні елементарні комунальні вигоди, у самому будиночку постійно відбуваються пиятики, знаходяться невідомі люди, скрізь антисанітарні умови, відповідачі часто залишали дитину ОСОБА_5 без догляду, тим самим наражаючи її на небезпеку, з кінця 2017 року він жодного разу не бачив дитину на території дачного кооперативу.

З пояснення позивача ОСОБА_1 убачається, що з 27 грудня 2019 року її єдинокровна сестра ОСОБА_5 постійно проживає з нею та членами її сім`ї у будинку по АДРЕСА_1 , тобто, з того часу коли їх батько ОСОБА_3 привіз дитину до неї та більше ніколи за дитиною не повертався та не цікавився її долею. У травні 2018 року вона бачилася з матір`ю дитини ОСОБА_4 , яка повідомила її, що дитина її не цікавить і забирати її до себе вона не збирається. ОСОБА_5 називає позивача мамою, а її чоловіка ОСОБА_8 батьком.

Вказані пояснення позивача повністю узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_8 , який пояснив суду, що його тесть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 привіз до них у трирічному віці сестру дружини ОСОБА_5 , він сказав йому, що тепер він батько дитини та залишив дівчинку йому та його дружині, після цього відповідач жодного разу не приїздив до них та не цікавився життям дитини. ОСОБА_5 називає його батьком, а позивача - мамою.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснили, що є сусідами позивача, їх помешкання знаходяться поряд з її будинковолодінням, їм відомо, що наприкінці 2017 року батько позивача привіз до неї її єдинокровну сестру ОСОБА_5 , після чого він зник та більше жодного разу не з`являвся. Дитину повністю виховує позивач та її чоловік, а ОСОБА_5 називає їх мамою та татом.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що з відповідачем ОСОБА_3 вона розірвала шлюб у 2010 році, після цього він переїхав жити у дачний будинок, розташований на території СГОК «Береги», у цьому будиночку відсутні будь-які комунальні вигоди. 27 грудня 2017 року відповідач привіз до позивача, яка є їх спільною донькою, малолітню дитину ОСОБА_5 , за якою так і не повернувся. Дитина була недоглянутою та казала, що під час свого проживання з відповідачами вона погано харчувалася. Позивач та її зять виховують дівчинку, остання називає її доньку мамою, а її бабцею.

Суд, вислухавши думку малолітньої ОСОБА_5 , з`ясував, що остання кличе позивача мамою та спокійно почуває себе у сім`ї позивача, яку вважає своєю.

З довідки Закладу дошкільної освіти ясла-садка № 2 від 19 серпня 2019 року № 37 убачається, що ОСОБА_5 є вихованком старшої групи «Соняшник», дитину щодня приводить ОСОБА_1 , яка здійснює оплату за харчування, а також, цікавиться розвитком дитини, її успіхами та досягненнями. Інших родичів ні директор, ні вихователь не бачили /а.с.17/.

З виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 14 травня 2019 року № 703 убачається, що дитина ОСОБА_5 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , є здоровою та завжди відвідує 3-ю міську поліклініку м. Львова в присутності її сестри ОСОБА_1 /а.с.14/.

Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування від 27 серпня 2019 року з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки і піклування вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.12/.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

За таких обставин, врахувавши характер поведінки відповідачів, які добровільно у грудні 2017 року віддали дитину на виховання позивача, і після цього жодного разу не відвідали свою малолітню доньку, їх відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про те, що змінити їх поведінку відносно доньки у кращу сторону неможливо, оскільки відповідачі не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, усунулась від її матеріального забезпечення, а також, те, що середовище у якому живуть відповідачі не можна вважати безпечним, спокійним та благонадійним для дитини, у той же час, як позивач повністю забезпечила розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі, суд прийшов до висновку, що відповідачі повинні бути позбавлені батьківських прав.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовна вимога про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх малолітньої доньки підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про призначення позивача опікуном малолітньої ОСОБА_5 , то суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 3 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Статтею 61 ЦК України передбачено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

З аналізу вищевказаних норм ЦК України слідує, що встановлення опіки над малолітньою особою належить до компетенції орану опіки та піклування, а суд може встановити опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, та призначає опікуна лише за наявності поданням органу опіки та піклування.

Беручи до уваги, що позивач повністю піклується про малолітню дитину, а матеріали справи не містять подання органу опіки та піклування про призначення позивача опікуном малолітньої дитини ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що зазначена вимога є передчасною, і тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України суд вважає за необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір, сплачений за вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 768,40 грн. у рівних частках, тобто по 384 гривні 20 коп. з кожного. Разом з тим, судовий збір, сплачений за вимогу про призначення опікуна слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265, 280-284 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволені решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 гривень 40 коп. в рівних частках, тобто по 384 гривні 20 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до вимог п.п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКП: НОМЕР_3 ).

Відповідачі: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; РНОКП: НОМЕР_4 );

ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_5 ).

Повний текст складаний 12 травня 2020 року.

Суддя:

Оригінал рішення.