ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року м. Херсон

справа № 658/4407/19

провадження № 22-ц/819/808/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Радченка С.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Вейтас І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Марків Т.А., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання наказів незаконним, їх скасування, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Позовні вимоги, які пізніше були уточнені, обґрунтовані тим, що з 03 вересня 2019 року на підставі укладеного трудового договору ОСОБА_1 працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на посаді комерційного директора. Позивач виконував свої посадові обов`язки належно, відповідно до наданих роботодавцем вказівок. 09 вересня 2019 року від бухгалтера відповідача - ОСОБА_3 позивач дізнався про наміри відповідача розірвати трудовий договір з ним. 11 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_2 за допомогою засобів мобільного зв`язку вимагав в ОСОБА_1 розірвання трудового договору за угодою сторін, в чому позивач йому відмовив. 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 одержав від відповідача лист про надання письмових пояснень з приводу нібито відсутності позивача на роботі. 01 жовтня 2019 року позивачем направлено відповідачу лист, в якому зазначалося про виконання позивачем своїх обов`язків відповідно до трудового контракту. 03 жовтня 2019 року відбулася особиста зустріч сторін, під час якої ФОП ОСОБА_2 вручив позивачу копію наказу про прийняття на роботу (але в іншій редакції), повідомлення про прийняття на роботу, контракт з працівником підприємства (в іншій редакції), наказ відповідача № 2 від 19 вересня 2019 року про припинення трудового Договору (контракту) з позивачем за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вимоги позивача про внесення записів у трудову книжку відповідачем не виконані. 26 жовтня 2019 року після подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 одержав від відповідача лист, до якого були додані документи, зокрема наказ від 13 вересня 2019 року № 2 про припинення трудового договору на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, акт про ненадання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі з 11 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року. Наказ від 13 вересня 2019 року є сфальшованим, а акт про ненадання письмових пояснень не містить даних про дату, час та місце його складання. Відповідно до трудового контракту, постійним робочим місцем ОСОБА_1 для виконання його обов`язків директора комерційного визначено місце його проживання. Лист відповідача про надання пояснень, датований 16 вересня 2019 року, позивач одержав 26 вересня 2019 року. Станом на 03 жовтня 2019 року наказу про розірвання з позивачем трудового договору від 13 вересня 2019 року не існувало, тим більш, що при особистій зустрічі позивач не проголошував наміру застосування до ОСОБА_1 п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. За відпрацьований період заробітна плата позивачу виплачена не була. Незаконне звільнення та невиплата заробітної плати потягли втрату ОСОБА_1 нормальних життєвих зв`язків, зокрема: через неможливість зустрічатися з неповнолітнім сином за місцем його проживання у м. Херсоні, сплачувати аліменти на утримання дитини та придбавати їй подарунки; через виникнення з цього приводу скандалів з матір`ю дитини; через неможливість допомагати своїй престарілій матері. Крім того, таке порушення прав позивача потребує від нього значних додаткових зусиль для організації життя, оскільки він не має коштів на своє утримання, не може набути статус безробітного, змушений займати грошові кошти в інших осіб, повинен витрачати час на складення процесуальних документів, шукати та вивчати нормативно-правові акти, які регулюють трудові відносини, шукати та витрачати кошти на консультації спеціалістів, купівлю паперу, послуг з друку та копіювання документів. На відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 одержав від відповідача 1 208 грн. поштовим переказом. Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконними та скасувати накази відповідача про його звільнення, поновити його з 19 вересня 2019 року на роботі, стягнути на його користь невиплачену заробітну плату за період з 03 вересня 2019 року по 03 жовтня 2019 року в сумі 4 543,24 грн., стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення, моральну шкоду в сумі 6 792 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 від 13 вересня 2019 року № 2 «Про припинення трудового договору (контракту)». Визнано ОСОБА_1 таким, що з 18 вересня 2019 року звільнений з роботи - з посади комерційного директора (роботодавець - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 без урахування податків і зборів: заробітну плату за період з 11 вересня 2019 року по 12 вересня 2019 року в сумі 397,42 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2019 року по 17 лютого 2020 року в сумі 20 589,64 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати.

Рішення суду обґрунтоване тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм діючого законодавства, оскільки факт порушення позивачем трудової дисципліни та вчинення останнім прогулу без поважних причин належними доказами не підтверджено, а тому наявні підстави для скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи із зазначеного позивачем розміру середньоденної заробітної плати. Відмовляючи в задоволенні вимог про поновлення на роботі, суд виходив з того, що поновлення не можливе у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі. Зокрема посилається на те, що він ще до винесення рішення суду повністю розрахувався з позивачем за фактично відпрацьований ним час, яку помилково було визначено судом і позивачем як відшкодування моральної шкоди. Посилається на те, що позивача було звільнення на законних підставах за порушення ним трудової дисципліни.

Також апеляційну скаргу на зазначене рішення суду подав ОСОБА_1 , в якій просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відшкодування моральної шкоди скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд належним чином не дослідив докази та не дав належної оцінки його доводам. Зокрема посилається на те, що він має право на вихідну допомогу та на те, що судом першої інстанції невірно розраховано розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на його користь.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 просить відхилити доводи апеляційної скарги, як необгрунтовані, та скасувати рішення суду 1 інстанції, взявши до уваги доводи його апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 надіслав на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якій просив залишити її без задоволення, а задовольнити його апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

03 вересня 2019 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду директора комерційного у ФОП ОСОБА_2 , що підтверджуються наказом від 02 вересня 2019 року № 1 з яким в той же день був ознайомлений позивач (а.с.6) .

03 вересня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений трудовий контракт, який підписаний сторонами та містить положення про посадові обов`язки, права, відповідальність директора комерційного, оплату його праці (а.с.5).

Відповідно до п.1.13 трудового контракту, постійним робочим місцем для виконання своїх посадових обов`язків визначається місце проживання директора комерційного.

Згідно з п. 4.1 трудового контракту, оплата праці директора комерційного за кожен місяць складається з окладу на рівні мінімальної заробітної плати по Україні та п`ятдесяти відсотків від доходу ФОП ОСОБА_2 за місяць.

В табелі обліку використання робочого часу відображено, що ОСОБА_1 з 03 вересня по 06 вересня 2019 року та з 09 вересня 2019 року по 10 вересня 2019 року був на робочому місці (а.с.26). Дані про відсутність позивача на роботі в період з 11 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року в табелі не відображені.

13 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_2 був виданий наказ про припинення трудового договору (контракту) з директором комерційним ОСОБА_4 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.130). Підстави звільнення - акт про відсутність на роботі без поважних причин.

Відповідно до акту, дата складання якого ФОП ОСОБА_2 не зазначена (а.с.131), лист з вимогами про надання пояснень з приводу причин відсутності комерційного директора ОСОБА_1 на роботі направлено останньому поштою. З 11 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 на роботі не з`являвся, будь-яких пояснень з приводу своєї відсутності не надавав.

14 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_2 був направлений ОСОБА_1 лист, датований 16 вересня 2019 року, про надання в строк до 30 вересня 2019 року письмових пояснень про причини відсутності на роботі з 11 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року (а.с.11, 14). Указаний лист позивач одержав 26 вересня 2019 року (а.с.15).

18 вересня 2019 року державна реєстрація фізичної особи підприємця ОСОБА_2 припинена, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.187 - 188).

В податковому розрахунку (а.с.217), розрахунково-платіжній відомості за вересень 2019 року (а.с.218), поданих до відповідачем до ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, відображено, що у вересні 2019 року за 48 відпрацьованих годин ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в сумі 1 285,74 грн. (з яких 58,54 грн. утриманого податку), виходячи з посадового окладу 4 500 грн. Датою звільнення з роботи зазначено 10 вересня 2019 року.

19 вересня 2019 року ОСОБА_2 був виготовлений наказ № 2 про припинення трудового договору (контракту) із директором комерційним ОСОБА_1 з 19 вересня 2019 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.28).

Трудова книжка ОСОБА_1 записів про приймання його на роботу ФОП ОСОБА_2 та про звільнення не містить (а.с.116 - 117).

16 жовтня 2019 року ОСОБА_2 направлений позивачу грошовий переказ на суму 1 208 грн. (а.с.133). Як повідомлено відповідачем судовому засіданні, указані кошти переказані на виплату позивачу заробітної плати за відпрацьовані дні.

Відповідно до повідомлення (а.с.42), на виконанні Каховського міськрайонного ВДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2114/7877/12 від 26 жовтня 2012 року, виданого Комсомольським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј від усіх видів заробітку, починаючи стягнення з 03 вересня 2012 року. Станом на 01 жовтня 2019 року розмір заборгованості зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим провадженням становить 5 532,81 грн.

Позиція апеляційного суду.

Згідно частини першої ст. 368 ЦПК України в апеляційному суді справа розглядається за правилами розгляду справ у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

За частиною третьою ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її розгляд здійснюється у письмовому провадженні, без виклику сторін.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційних скаргах сторін, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ст.147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази порушення позивачем трудової дисципліни, яке виявилося у відсутності на робочому місці з 11 по 13 вересня 2019 року, з урахуванням того, що згідно укладеного між сторонами трудового контракту, робочим місцем позивача було визначено місце його проживання, а тому акт ФОП ОСОБА_2 про відсутність працівника на робочому місці не є належним доказом в даному випадку.

Враховуючи, що наказ про звільнення позивача винесений 13.09.2019 року, а лист вимога про надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі направлений позивачу 14 вересня 2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду про недодержання відповідачем вимог ч.1 ст.149 КЗпП України, оскільки, перш ніж застосувати захід дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, а тому висновок про скасування оскаржуваного наказу від 13 вересня 2019 року ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ст. 240-1 КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за п. 1 ст. 40 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 51, 52 ЦК України, у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном та часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Враховуючи, що підприємницька діяльність ОСОБА_2 в установленому законом порядку припинена 18 вересня 2019 року, суд першої інстанції правильно вважав, що поновлення позивача на роботі не можливе, проте ОСОБА_1 підлягає визнанню таким, що був звільнений з роботи директора комерційного на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 18 вересня 2019 року.

Середній заробіток визначається відповідно до порядку розрахунку заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами). Відповідно до зазначеної постанови, Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 вересня 2019 року по 17 лютого 2020 року в сумі 20 589,64 грн., так як визначаючи вказаний розмір середнього заробітку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із заявлених позивачем вимог та наданого ним розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 189,68 грн, оскільки, суд не може порушити принцип диспозитивності та вийти за межі заявлених позовних вимог, самостійно визначивши розмір середньомісячної заробітної плати.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що незаконним звільненням позивачу завдано моральної шкоди та враховуючи той факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин, яким позивач обґрунтовував свої вимоги в цій частині, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу буде достатньою компенсацією моральних втрат ОСОБА_1 .

Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилаються сторони в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Зокрема, колегією суддів не приймаються доводи ОСОБА_1 про необхідність стягнення на його користь вихідної допомоги та збільшення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки зазначені вимоги не були предметом розгляду справи в суді першої інстанції та не висувалися позивачем про подачі позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів, досліджених належним чином судом 1 інстанції, зокрема тих, які судом правомірно визнано неприйнятними: наказу від 02 вересня 2019 року № 1, контракту від 03 вересня 2019 року, розрахунково-платіжної відомості №1 за вересень 2019 року, тощо.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтами не наведено.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.В. Радченко

Судді В.О. Бездрабко

І.В. Вейтас