Постанова

Іменем України

13 травня 2020 року

м. Київ

справа № 361/5856/17

провадження № 61-45765 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2018 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2010 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають батьки: мати - ОСОБА_4 та вітчим - ОСОБА_5 .

У 2010 році у вказаній квартирі був зареєстрований її брат - ОСОБА_2 без права проживання, а у 2015 році останній вселився в квартиру. Крім того, ОСОБА_2 без її згоди вселив у спірну квартиру свою дружину - ОСОБА_3 , чим порушив її права, як власника квартири.

Відповідачі перешкоджають у користуванні належним їй на праві власності майном, у тому числі користуватись кухнею та ванною кімнатою, конфліктують, вчиняють постійні сварки. Відповідачі не є членами її родини та мають у власності інше житло, а саме ОСОБА_6 належить Ѕ частка квартири по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 належить ј частка будинку АДРЕСА_3 .

З урахуванням викладеного на підставі норм ЦК України щодо захисту права власності ОСОБА_1 просила суд виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , та зняти з реєстрації ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні позову до ОСОБА_2 про виселення з квартири та зняття з реєстрації відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири відсутні, оскільки він на законних підставах вселився до неї, зі згоди позивачки, як власника майна, що підтверджується реєстрацією останнього у цій квартирі. ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у володінні та розпорядженні належним позивачці на праві власності майном та відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР руйнує його. ОСОБА_2 позбавлений можливості проживати у належній йому на праві спільної часткової власності квартирі, оскільки вона є однокімнатною, у ній проживає жінка похилого віку, яка є співвласником цього майна.

ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру без згоди власника, позивачки, права користування цим майном у встановленому законом порядку не набула, чим порушила права ОСОБА_1 на вільне володіння і користування своїм майном. Права позивачки підлягають захисту шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири, якій на праві спільної часткової власності належить інше житло.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишені без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 систематично руйнує, чи псує квартиру позивачки, або використовує її не за призначенням, чи систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним у цій квартирі. Таким чином, правові підстави для виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири й зняття його з реєстрації відсутні, оскільки він вселився у неї зі згоди власника.

Належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 є членом сім`ї власника квартири, позивачки, відсутні, як і згода власника на вселення останньої, що свідчить про проживання ОСОБА_3 у квартирі без належних правових підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову ОСОБА_1 до неї скасувати, в іншій частині судові рішення залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 судові рішення не оскаржила, а тому у силу вимог статті 400 ЦПК України вони у касаційному порядку у частині відмови у задоволенні позову не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 361/5856/17 з Броварського міськрайонного суду Київської області.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу передано судді доповідачеві - Гульку Б. І .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру відбулось зі згодою її власника, тобто позивачки, після чого остання перевезла свої речі до неї. ОСОБА_3 разом з чоловіком - ОСОБА_2 частково сплачували за комунальні послуги, що також свідчить про згоду позивачки на її вселення у спірну квартиру. Іншого місця проживання вона немає.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2010 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Разом з нею проживають батьки: мати - ОСОБА_4 та вітчим - ОСОБА_5

14 липня 2010 році у вищевказаній квартирі був зареєстрований брат ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , якому на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка квартири по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстрована, хоча фактично у ній проживає. Останній на праві спільної часткової власності належить ј частка будинку АДРЕСА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру без згоди власника, тобто позивачки, не зареєстрована у ній, унаслідок чого права користування зазначим майном у встановленому законом порядку не набула, не є членом родиниОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що оскільки власником спірної квартири є позивачка, тому проживання ОСОБА_3 , без відповідних правових підстав у цій квартирі, суперечить правам ОСОБА_1 , які підлягають захисту шляхом виселення останньої.

Доводи касаційної скарги про те, що вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру відбулось за згоди її власника, на увагу не заслуговують, так як належними та допустимими доказами не підтверджені, а посилання останньої на те, що вона перевезла свої речі до квартирі, ці обставини не встановлюють. При цьому позивачка зазначала, що ОСОБА_3 вселилась у квартиру без її згоди, а зі згоди ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Отже, наймач може вселити у квартиру інших осіб, у тому числі свою дружину, лише за письмовою згодою всіх членів сім`ї.

Посилання касаційної скарги на те, що у ОСОБА_3 іншого місця проживання не має є безпідставними, оскільки останній на праві спільної часткової власності належить ј частка будинку АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298 цс 19.

ОСОБА_3 вселилась у спірну квартиру без згоди позивачки, як власника майна, не зареєстрована у ній, має на праві власності інше майно, таким чином, судами при виселенні останньої дотримано справедливий баланс та принцип пропорційності.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк