Постанова

Іменем України

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 635/486/14-ц

провадження № 61-1608 зпв 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійснені права власності за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року у складі судді Полєхіна А. Ю., рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Костенко Т. М., Колтунової А. І. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Іваненко Ю. Г., Ситнік О. М., Ступак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійснені права власності.

ПАТ «Дельта Банк» свої вимоги мотивувало тим, що 15 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 46 391,00 швейцарських франків, який зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 15 лютого 2022 року або достроково, зі сплатою 7,99 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк», останній набув права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 25 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 54 719,09 швейцарських франків, що згідно із курсом Національного банку України склала 470 305,33 грн, тому позивач просив в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Верховного Суду України заяву про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ПАТ «Дельта Банк» надало копію постанови Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року № 6-1219цс16, копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року № 6-14427ск15, від 23 березня 2016 року № 760/435/15-ц, від 02 листопада 2016 року № 505/3351/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2018 року відкрите провадження у цій справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

11 лютого 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ПАТ «Дельта Банк» доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що 15 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

За умовами цього договору позивач надав відповідачеві у тимчасове користування грошові кошти у сумі 46 391,00 швейцарських франків, з кінцевим терміном погашення до 15 лютого 2022 року, або достроково зі сплатою 7,99% річних за користування кредитом. Кредит був наданий на особисті потреби. У забезпечення виконання зобов`язань передано в іпотеку майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення відповідачем виконання усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0, 16 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 727.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції з урахуванням вимог статей 37, 38 Законом України «Про іпотеку», статті 16 ЦК України, виходив з неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений ПАТ «Дельта Банк» у позовній заяві, а саме шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

При цьому суди керувалися положеннями статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України та зазначено, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Судами було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16.

Разом з тим, надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року № 505/3351/15-ц не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки цією ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто правовий висновок суду касаційної інстанції відсутній.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року № 760/435/15-ц, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, яким задоволено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з доведеності позивачем наявності у нього права вимоги до відповідача у рамках заявлених позовних вимог, доведеності розміру та підставності нарахування кредитної заборгованості, а також обґрунтованості вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено кредитні зобов`язання відповідача, шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

У цій справі суди дійшли висновку про те, що в разі встановлення в договорі такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на обтяжене іпотекою майно, останній вправі вимагати застосування такого способу звернення стягнення у судовому порядку.

Постанова Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року № 6-1219цс16 прийнята за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року № 760/435/15-ц, на яку заявник також посилається, як на приклад неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. У цій постанові Верховний Суд України виходив з того, що умови договору відповідач не виконував, кредит не погасив, в зв`язку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або на укладення від імені банку договору купівлі-продажу іпотечного майна. Хоча, у цій справі, суд ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором, суд вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою, тобто зазначені інші правовідносини та фактичні обставини.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року № 6-14427ск15, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які задовольняючи позов частково, виходили з того, що позичальник не виконав умови договору позики, у зв`язку з чим виникла заборгованість, у погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на земельну ділянку та садовий будинок, розташований на ній, за позикодавцем, і такий спосіб звернення стягнення передбачений іпотечним договором. У цій справі правовідносини виникли між фізичними особами, що передбачає інший суб`єктний склад та умови укладеного між сторонами договору, тобто зазначені інші правовідносини та фактичні обставини.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Зі змісту наведених для порівняння судових рішень та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах наявні різні правовідносини,встановлено різні фактичні обставини.

Відповідно до усталеної практики передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 343цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15 (провадження № 12-33зг18), від 07 листопада 2018 року у справі № 760/14438/15 (провадження № 14-384цс18).

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» застосовано правильно, судові рішення у справі, яка переглядається, є законними, а тому в задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко