Дата документу 13.05.2020
Справа № 937/7514/19
Провадження № 2/937/438/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Прозорової Т.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Територіального управління ДБР у м. Мелітополь, Головного управління ДБР у м. Київ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних витрат щодо виклику на допит,

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі - Бурашнікова О.С.,

представник відповідача - Державної казначейської служби України - Орлова О.О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Територіального управління ДБР у м. Мелітополь, Головного управління ДБР у м. Київ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних витрат щодо виклику на допит.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він постійно проживає в м. Запоріжжя. На 19.06.2019 він був викликаний слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за повісткою для допиту в якості свідка по кримінальному провадженню №0000059 від 07.05.2019 року за адресою АДРЕСА_1 . В цей день він з`явився до слідчого для проведення слідчої дії. Відповідно до вимог ст. 122 ч.2 КПК України він має право на компенсацію витрат пов`язаних із прибуттям до слідчого органу для допиту в якості свідка за рахунок Державного бюджету України, а тому звернувся до начальника Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі про відшкодування витрат пов`язаних із прибуттям на допит до слідчого Коротаєвої Ю.В. Проте, листом від 21.06.2019 року йому безпідставно було відмовлено у задоволенні його вимог. Вважає, що незаконною бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень йому було заподіяно матеріальну шкоду, яка повинна бути відшкодована на підставі ст. 1174 ЦК України. Він поніс витрати на проїзд, правничу допомогу, на виготовлення ксерокопій документів. Тому він просить суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 500грн. 30 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок протиправної бездіяльності Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі (далі-ТУ ДБР у м. Мелітополі) за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку; стягнути з Державної казначейської служби України на його користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 700,00грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку; стягнути з Державної казначейської служби України на його користь судові витрати, пов`язані з підготовкою та розглядом справи у розмірі 240,00грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку.

Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Мелітополі надав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що встановлена протиправна діяльність ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідні вимоги до слідчого органу не заявлено. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу, його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. До заяви про відшкодування витрат, пов`язаних з викликом до слідчого на ім`я начальника Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, позивачем долучено копію довідки про користування послугами залізничної дороги на суму 41,50грн., видану для отримання вартості компенсації для управління праці та соціального захисту населення ММР ЗО, як особі, яка має пільгову категорію. Тобто відповідно до цієї довідки позивач має право отримати з бюджету компенсацію, як особа, яка має право пільгового проїзду, але даний документ не є проїзним документом. Згідно вимог ст.ст.118,122,125 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів. Свідкам оплачується проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту). Грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути компенсовані визначає лише суд. Відповідно до вимог ст. 126 КПК України лише суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Вказані норми кореспондуються з вимогами Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333. Під процесуальними витратами розуміють витрати на забезпечення кримінального провадження, відшкодування яких покладається на певних суб`єктів процесу. Розмір процесуальних витрат є обставиною, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.91 КПК України), при чому обов`язок доказування даних щодо розміру процесуальних витрат закон покладає на сторону, що їх надає (ч.2 ст. 92) КПК України. Остаточне рішення щодо розміру процесуальних витрат може ухвалити лише суд, а учасники кримінального провадження мають право звернутися до суду з клопотанням щодо визначення їх розміру. Безпідставними є вимоги позивач і про відшкодування витрат на правову допомогу. Згідно вимог законодавства (ст. 133 ЦПК України) до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу, яку надають адвокати. Отже, розподілу між сторонами разом з іншими витратами, підлягають витрати на правничу допомогу адвоката. Доказів надання правничої допомоги адвокатом позивачем не надано. Вимоги позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з підготовкою та розглядом справи також безпідставні. Статтею 137 ЦПК України визначено перелік витрат, які відносяться до витрат пов`язаних з розглядом справи. Витрати на виготовлення ксерокопій позовної заяви вказаною нормою не передбачено. Крім того, позивачем не надано належного доказу на підтвердження понесення цих витрат.

Позивач надав відповідь на відзив Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Мелітополі, в якій посилається на безпідставність доводів представника ТУ ДБР у м. Мелітополі щодо підстав його позову, а свої вимоги вважає обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства, просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України 500 грн. 30 коп. відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності ТУ ДБР у м. Мелітополі, судові витрати на правничу допомогу в розмірі 700грн. та 1200грн., витрати пов`язані з підготовкою та розглядом справи в розмірі 300грн, копіюванням примірників відповіді на відзив в розмірі 100 грн, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних сум з єдиного казначейського рахунку.

Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі Бурашнікова О.С. надала письмові заперечення, в яких зазначає про безпідставність вимог позивача та їх недоведеність, у задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Орлова О.О. надала відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Держава набуває та здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями держави. Позивачем помилково ототожнено поняття «Держава» та «Державна казначейська служба України». Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача по цій справі і жодним нормативним актом не передбачено її відповідальності за дії або бездіяльність посадових осіб інших органів державної влади, а тому викладення позовних вимог про стягнення коштів з юридичної особи Державної казначейської служби України, а не з Державного бюджету України не відповідає діючому законодавству. Механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 згідно з пунктом 38 якого передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається відповідний рахунок, який є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету, а не власним рахунком Державної казначейської служби України, передбаченим на утримання установи. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Згідно з додатком 3 до Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на поточний рік передбачено державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», яку закріплено за Державною казначейською службою України. Таким чином, Державна казначейська служба України є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює відповідно до наданих повноважень виконання судових рішень по такій категорії справ і не повинна відповідати коштами, передбаченими на утримання установи, за дії або бездіяльність органів державної влади.

За нормами статті 1174 Цивільного кодексу України державою відшкодовується шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади. Визначальною ознакою для вирішення питання щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державного органу, є незаконність їх дій або бездіяльності. Крім того, у разі наявності лише незаконних дій або бездіяльності державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні підстави для її відшкодування. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини заподіювача шкоди. При цьому обов`язок довести наявність цих умов має сам позивач. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправність або бездіяльність відповідача 1 по справі та наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями відповідача 1, судових рішень щодо визнання незаконними дій або бездіяльності посадових осіб не додано. Позивачем помилково ототожнено поняття «компенсація витрат, пов`язаних із залученням потерпілого» та поняття «відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади». Положеннями частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. За загальним правилом збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, яке пов`язано з утиском її інтересів як учасника певних суспільних відносин, яке виражається у зроблених витратах. У разі заподіяння збитків необхідно довести наявність таких збитків, їх розмір, протиправну поведінку особи, яка їх завдала, та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача збитків та збитками.

Відповідно частини 2 статті 122 Кримінального процесуального кодексу України витрати, пов`язані з участю потерпілих у кримінальному провадженні, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями Інструкції «Про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 липня 1996 року № 710, потерпілим компенсується вартість проїзду до місця виклику і назад, витрати, пов`язані з найманням житлового приміщення, добові. При цьому такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження і проводяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі. Граничні норми добових витрат визначено абзацом 6 п.п. 170.9.1 Податкового кодексу України і не можуть перевищувати (а не дорівнюють) 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження. Суми і склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних кошів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, відповідно до якої сума добових витрат на відрядження становить 60,00 грн. Позивач просить виплати на його користь добових у розмірі 417,30 грн., а у прохальній частині просить стягнути 500,30 грн. матеріальної шкоди без зазначення будь-якого її розрахунку та без надання відповідних підтвердних документів.

Згідно зі статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Крім того, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а не на Державний бюджет України. Звертаємо увагу, що Державну казначейську службу України визначено учасником судового процесу виключно у зв`язку з тим, що відповідно до чинного законодавства Державною казначейською службою України здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України. Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача по справі і жодним нормативно-правовим актом не передбачено відповідальності Державної казначейської служби України за дії або бездіяльність посадових і службових осіб іншого органу державної влади. Крім того, згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виробним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар, який має бути законним за формою і порядком внесення та розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяги, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, важливість доручення для клієнта та досягнення позитивного результату, особливі або додаткові вимоги клієнта, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування по справі. Таким чином, на підтвердження цих обставин позивач повинен надати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших виплат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом послуг та наданих робіт, ціною позову та/або значенням справи для сторін. Розмір відшкодування матеріальної шкоди, заявленої позивачем до відшкодування по цій справі, становить менше, ніж зазначений ним розмір сплати за послуги правника. До позовної заяви позивачем додано дублікат чеку від 12.08.2019 щодо сплати коштів за договором від 20.02.2017 № 1/20/02/2017, умовами якого передбачено надання юридичної допомоги без її конкретизації.

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області наразі перебуває декілька справ за позовами ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, крім того в рамках зазначеного договору позивачу могла надаватись інша правова допомога. Зазначення у платіжних документах лише дати та номеру договору не дає підстав вважати, що за ними проведено оплату за актом здавання-приймання юридичних послуг від 06.09.2019 за надання послуг, пов`язаних саме з розглядом цивільної справи № 937/742419. Крім того, оплату проведено раніше, ніж складено акт виконаних робіт.

Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з залученням свідків, перекладів, експертів, та проведенням експертизи, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, витрати, пов`язані з проведенням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду. Витрати на копіювання позовної заяви даною статтею не передбачено, крім того, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт проведення оплати за копіювання документів по цій справі. Відповідно до частини 2 статті 140 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою її до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, розрахунків та інших доказів. В якості доказу понесення витрат на копіювання примірників документів позивач посилається на копію товарного чеку щодо вартості ксерокопіювання на суму 2,00 (без зазначення назви грошової одиниці), який не містить ані найменування отриманої послуги, ані вартості послуги, ані кількості наданих послуг. Крім того, зазначена позивачем сума судових витрат, пов`язаних з підготовкою справи до розгляду, значно перевищує суму 2,00 грн. Зазначений документ жодним чином не доводить понесення позивачем витрат, необхідних для розгляду цієї справи. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення судових витрат є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.02.3002 № 122, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2012 за № 594/6882, єдиний казначейський рахунок це консолідований рахунок, відкритий Казначейству в Національному банку України для обліку та здійснення розрахунків в системі електронних платежів НБУ. Єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється Казначейством. Механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком № 845, згідно якого безспірне списання коштів за судовими рішеннями про відшкодування шкоди не здійснюється з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України.

Позивач надав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій посилається на безпідставність доводів представника Державної казначейської служби України щодо підстав позову, які повністю підтримав. Він не має претензій до Державної казначейської служби України, а пред`явив вимоги як до представника держави та розпорядника бюджетних коштів, оскільки згідно вимог ст.122 КПК України саме Держава компенсує витрати на прибуття до слідчого органу для проведення слідчих дій з іншого міста. Він має право на компенсацію витрат пов`язаних з викликом до слідчого, оскільки проживає в іншому місті, граничний розмір яких встановлюється Кабінетом Міністрів України та на 2019 рік сума добових на відрядження становить 417,30 грн., а також на відшкодування витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України 500 грн. 30 коп. відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності ТУ ДБР у м. Мелітополі, судові витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 700грн. та 1400грн, витрати пов`язані з підготовкою та розглядом справи в розмірі 300 грн, підготовкою та розглядом відповіді на відзив в розмірі 100 грн, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних сум з єдиного казначейського рахунку.

Представник відповідача Державної казначейської служби України надав заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких посилається на безпідставність вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з Державної казначейської служби України коштів на відшкодування матеріальної шкоди, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача ТУ ДБР у м. Мелітополі, які обґрунтовує саме ст.ст. 1173,1174 ЦК України, а у відповіді заперечує ним же самим зазначене посилання на норми цивільного законодавства щодо порядку відшкодування шкоди. Вимоги позивача щодо витрат на копіювання та надання правової допомоги не доведенні, а надані копія товарного чеку на суму 2,00 (без зазначення грошової одиниці) не містить найменування отриманої послуги та її вартості. В якості доказу понесення витрат в сумі 700 грн надано копію акту завдання - приймання юридичних послуг від 15.11.2019 предметом якого є розробка та складання пояснень на заперечення на відповідь на позовну заяву. Однак, процесуальний документ, зазначений у акті, взагалі не міг складатись, оскільки позивач ще не отримував заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву. Крім того, відповідно до положень ст. 179 ЦК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотивів їх визнання або відхилення. Викладання у відповіді на відзив нових позовних вимог нормами ЦПК України не передбачено.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Мелітополі Бурашнікова О.С . в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відповіді на позовну заяву та письмових запереченнях.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Орлова О.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відповіді на позовну заяву та письмових запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі перебувало кримінальне провадження №0000059 від 07.05.2019 року.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження слідчим Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Коротаєвою Ю.В. було викликано ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 для допиту у якості свідка до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за адресою м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89 на 19 червня 2019 року на 14 год., що підтверджується копією повістки про виклик (а.с.5).

19.06.2019 ОСОБА_1 прибув до слідчого для проведення слідчої дії, про що зроблено відповідний запис у вказаній повістки про виклик.

В цей же день ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі з заявою, в якій просив вирішити питання щодо компенсування йому витрат на проїзд в розмірі 83 грн. та добових в сумі 417 грн 30 коп., посилаючись на те, що він постійно мешкає в м. Запоріжжі, для прибуття до слідчого органу він користувався міжміським транспортом, а тому має право на відшкодування витрат на проїзд до іншого населеного пункту, наймання житла та добові, компенсація яких здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України і провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі. (а.с.45)

Листом слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі Чайкіна В.В. було повідомлено про розгляд його заяви та зазначено про те, що ним не надано належного документу, що підтверджує вартість проїзду до міста виклику та назад. А також роз`яснено, що грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути компенсовані особам, визначає суд за клопотанням осіб, а тому прийняття рішення про відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні виходить поза межі компетенції Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що унеможливлює прийняття ним відповідного рішення (а.с.6).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1173 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень або посадовою особою цього органу при здійсненні ним своїх повноважень.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 66 КПК України свідок має право на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для давання показань.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3,5 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Потерпілим, цивільним позивачам, свідкам оплачуються проїзд, наймання житла та добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів та експертів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Інструкції «Про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996 встановлено, що відповідно до законодавства (статті 121, 122 Кримінального процесуального кодексу України ( 4651-17 ), стаття 275 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( 80732-10 )) за свідками, потерпілими, законними представниками потерпілих, цивільними позивачами, представниками цивільних позивачів, а також експертами, спеціалістами і перекладачами зберігається середня заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв`язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення (далі - орган, який зробив виклик .) Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять. Крім того, всім зазначеним у цьому пункті особам, якщо виконання їх процесуальних функцій пов`язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсуються (відшкодовуються) такі витрати: вартість проїзду до місця виклику і назад; витрати, пов`язані з найманням жилого приміщення; добові. Такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Згідно п. 7 вказаної Інструкції у кримінальних провадженнях і справах про адміністративні правопорушення виплати, зазначені в пункті 1 цієї Інструкції, провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі.

Отже, позивач, як особа, що викликалася органом досудового розслідування в якості свідка за межі населеного пункту постійного проживання має право на компенсацію витрат на проїзд до місця виклику і назад та добові і такі виплати провадяться органом, який зробив виклик, а не за рахунок коштів Державного бюджету України, як зазначає позивач у позові.

За рахунок коштів Державного бюджету України згідно положень ч.2 ст. 122 КПК України здійснюються витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, залученням та участю перекладачів для перекладу показань підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а не з залученням свідка.

Стаття 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, одним із яких є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Такий спосіб захисту може застосовуватися у випадку завдання майнової шкоди цивільним правам та інтересам (ст. 22 ЦК України).

Положеннями частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, яке пов`язано з утиском її інтересів як учасника певних суспільних відносин, яке виражається у зроблених витратах.

Витрати на проїзд та добові є процесуальними витратами у кримінальному провадженні, які підлягають відшкодуванню в порядку кримінального судочинства, і не є шкодою в розумінні ст. 1174 ЦК України.

Жодної майнової шкоди, в розумінні вимог ст. 22 ЦК України, позивачу не завдавалось, оскільки ніякого цивільного права або інтересу ОСОБА_1 порушено не було.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неправомірною бездіяльністю уповноваженою особою ТУ ДБР у м. Мелітополі були порушені його майнові права та спричинено заподіяння збитків у розмірі, 500 грн.30 коп., а тому вимоги ОСОБА_1 не доведені.

Таким чином, порушуючи питання про відшкодування шкоди, завданої йому в результаті протиправної бездіяльності посадової особи ТУ ДБР у м. Мелітополі позивач не довів факт спричинення йому матеріальної шкоди в розумінні ст. 1174 ЦК України.

Отже, в даному випадку правовідносини щодо компенсації витрат, пов`язаних із залученням позивача яка свідка вникли між ОСОБА_1 та Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, як органом досудового розслідування, який зробив виклик, та компенсація вказаних витрат провадиться із коштів, виділених для зазначених цілей саме цьому органу, а не за рахунок Державного бюджету України. Державна казначейська служба не є органом, який здійснював виклик позивача та повинен виплачувати витрати, пов`язані із залученням свідка, а Державний бюджет України не є джерелом фінансування цих витрат.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 пред`являє свої вимоги саме до Державної казначейської служби в України, оскільки просить в рахунок відшкодування спричиненої йому майнової шкоди стягнути з Державної казначейської служби в України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку відповідних сум.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями.

Державна казначейська служба України, як юридична особа, не порушувала прав позивача, будь-яких зобов`язань перед ОСОБА_1 не має, а тому не несе відповідальність за бездіяльність посадових осіб інших органів державної влади.

Крім того, суд звертає увагу на те, що суми і склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних кошів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 98 від 02.02.2011 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», відповідно до якої сума добових витрат на відрядження становить 60,00 грн., а не 417 грн.30 коп., як зазначає позивач у позові.

Вказаною постановою також визначено, що витрати на проїзд відшкодовуються за наявності підтвердних документів.

На підтвердження витрат на проїзд до міста виклику позивач до заяви на ім`я керівника ТУ ДБР у м. Мелітополі про відшкодування витрат надав довідку від 19.06.2019 зі змісту якої вбачається що ОСОБА_1 користувався послугами залізничної дороги та іншими послугами наданими в електропоїзді Запоріжжя-Мелітополь. Вартість становить (складає) 41 грн 50 коп. Довідка видана для подання в управління праці та соціального захисту населення ММР ЗО для відшкодування вартості проїзду, як особі, яка має пільгову категорію. (а.с.46).

Вказана довідка не є належним проїзним документом, що свідчить про понесені позивачем витрати на проїзд, а тому позивачу слідчим органом правомірно було відмовлено у відшкодуванні вартості проїзду.

Вирішуючи питання щодо вимог позивач про стягнення судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Зі змісту ст.15 ЦПК України вбачається, що професійна правнича допомога здійснюється виключно адвокатом.

Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів надання йому правничої допомоги адвокатом, детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснення витрат для надання правничої допомоги. Надані дублікати чеків щодо сплати ОСОБА_2 коштів за договором від 20.02.2017 № 1/20/02/2017 не є доказами оплати професійної правничої допомоги адвокату, зазначені витрати документально не підтверджені, а тому не можуть бути відшкодовані.

Не підтверджені документально і витрати позивача на копіювання позовної заяви та додатків до неї, надані копії товарного чеку щодо вартості ксерокопіювання на суму 2,00 (без зазначення назви грошової одиниці), не містить ані найменування отриманої послуги, ані вартості послуги, ані кількості наданих послуг.

Але, враховуючи положення ч.2 ст. 141 ЦПК України вказані позивачем судові витрати, незалежно від документального їх підтвердження, покладаються на нього.

Безпідставними є вимоги позивача і щодо компенсування йому витрат, пов`язаних з участю у судовому засіданні по даній справі в розмірі 500 грн 30 коп.

Так, згідно вимог ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників несуть сторони.

Суд вважає безпідставними доводи представника ТУ ДБР у м. Мелітополі про те, що компенсація процесуальних витрат у кримінальному провадженні провадиться лише на підставі рішення суду за зверненням учасника кримінального провадження.

Положеннями статей 125, 126 КПК України передбачено, що суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

За результатами розгляду кримінального провадження суд приймає такі процесуальні рішення: ухвалу чи вирок.

Отже, згідно кримінально-процесуальним законодавством суд, ухвалюючи вирок, або постановляючи ухвалу повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі і такі клопотання мають право заявляти учасники процесу під час розгляду кримінального провадження в суді.

В даному випадку кримінальне провадження за яким викликався позивач в якості свідка на розгляді в суді не знаходилося, а тому вирішення питання щодо компенсації процесуальних витрат не входить до компетенції суду, а підлягають відшкодовуванню органом досудового розслідування, який здійснив виклик свідка.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні оскільки не підтверджені та не обґрунтовані належними доказами, а тому позов задоволенню не підлягає.

02 квітня 2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IХ (далі Закон №540-IХ).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону №540-IХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. ст.ст.12,81,89,133,141,263,264,265 ЦПК України, ст.ст. 16,22, 1174 ЦК України, ст.ст. 118,122 КПК України, п.п.1,7 Інструкції «Про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів», затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Територіального управління ДБР у м. Мелітополь, Головного управління ДБР у м. Київ, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних витрат щодо виклику на допит - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко