ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 650/1252/17 Головуючий в І інстанції Коваль В.О.
Номер провадження 22-ц/819/171/2020 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарСікора О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області у складі судді Коваля В.О. від 12 вересня 2019 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача секретар Білокриницької селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області Сіряк Сергій Миколайович про визнання заповіту недійсним, повернення вивезеного майна,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, зазначаючи про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_5 , який на протязі останніх десяти років життя потребував догляду, оскільки хворів та був одинокою людиною. Позивач доглядала його і тому 20.05.2010 року він склав заповіт на її ім`я, яким заповідав їй все належне йому майно. Після смерті ОСОБА_5 вона зі своєю матір`ю ОСОБА_3 здійснили його поховання, понесли при цьому значні витрати. Пізніше вони дізналися, що ОСОБА_5 02.06.2016 року зробив ще один заповіт на користь ОСОБА_4 , яка була соціальним працівником Великоолександрівського територіального центру соціального обслуговування та здійснювала догляд за ОСОБА_5 в період з 04.09.2015 року по 17.07.2017 року.

Позивачка вважала, що відповідачка, будучи соціальним працівником, не мала права успадковувати після особи, яку вона доглядала, а відповідно, секретар Білокриницької селищної ради не мав права посвідчувати такий заповіт.

Крім того вважала, що останні роки життя ОСОБА_5 постійно хворів, при лікуванні використовував антибіотики. Під час складання заповіту 02.06.2016 року спадкодавець був дуже хворий, не міг адекватно оцінювати свої дії та керувати ними.

До закінчення підготовчого засідання позивач уточнила позов, зазначивши одну підставу для оспорювання заповіту - просила визнати заповіт недійсним у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , при складанні заповіту 02.06.2016 року, посвідченому Білокриницькою селищною радою Великоолександрівського району, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, та такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила судове рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування скарги вказує, що ОСОБА_4 проігнорувала усі правила поведінки та норми закону стосовно етики соціальних працівників та відповідних посадових інструкцій. Скориставшись хворобливим та безпорадним станом свого клієнта ОСОБА_5 , сприяла укладенню ним заповіту на її користь.

Крім тих доводів, які зазначені у позовній заяві, апелянт вказує, що спадкодавець під час підписання заповіту, знаходився у збудженому, хворобливому стані, що не давало йому можливості повністю усвідомлювати значення своїх дій та в повній мірі керувати ними, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, якій суд першої інстанції не дав оцінки.

Скаржник також вказує на те, що при наявності такої великої кількості хвороб ОСОБА_5 не міг самостійно дістатися до Білокриницької селищної ради для складання заповіту, а секретарем селищної ради, в свою чергу, при посвідченні заповіту не було залучено свідків для підтвердження об`єктивності дій ОСОБА_5 , з урахуванням його хворобливого стану та віку.

Також зазначає, що при розгляді справи судом не була витребувана спадкова справа для дослідження усіх необхідних обставин та визначення кола спадкоємців після ОСОБА_5 , що на думку апелянта, є грубим порушенням закону.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не доведено в судовому засіданні недійсність заповіту ОСОБА_5 від 02 червня 2016 року, посвідченого секретарем Білокриницької селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області, з підстав неусвідомлення останнім значення своїх дій та неможливості керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251- 1252 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Заповітом від 20 травня 2010 року, посвідченим секретарем Білокриницької селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області Лафетою Н.В., ОСОБА_5 усе своє майно заповів ОСОБА_1 .

Заповітом від 02 червня 2016 року, посвідченим секретарем Білокриницької селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області Сіряком С.М. ОСОБА_5 все своє майно заповів ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач вважає складений 02 червня 2016 року ОСОБА_5 заповіт, яким він заповів свою квартиру відповідачеві недійсним, оскільки, на її думку, заповідач на час складання заповіту не мав можливості повністю усвідомлювати значення своїх дій та в повній мірі керувати ними.

Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено про те, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово - психіатричну експертизу за клопотанням однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК, частини другої статті 1257 ЦК суд, за клопотанням хоча б однієї зі сторін, зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово - психіатричної експертизи.

Отже встановлення у судовому порядку неспроможності ОСОБА_6 в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними повинно відбуватися з урахуванням як висновку посмертної судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, за клопотанням представника позивачки ОСОБА_2 , призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Вказана експертиза виконана не була у зв`язку з відмовою позивачки від її оплати та проведення.

Досліджена судом першої інстанції медична документація померлого ОСОБА_5 та покази головного лікаря Великоолександрівської ЦРЛ ОСОБА_7 не підтверджують наявність психічного розладу у ОСОБА_5 в момент складання заповіту на користь ОСОБА_4 , тобто станом на червень 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було проведено судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта № 18-4 від 27.04.2018 року підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_5 в заповіті, що був складений 02.06.2016 року, виконані самим ОСОБА_5 під впливом відносно постійного «збиваючого» фактора, який міг бути викликаний наявністю у нього хронічного захворювання, а також під впливом тимчасового внутрішнього «збиваючого» фактора, такого як незвичайний психофізіологічний стан виконавця, стан природного емоційного збудження, хвилювання.

З письмових роз`яснень по висновку експерта № 18-4 від 27.04.2018 року вбачається, що ознаки невизначеності виконання підпису та тексту обумовлені хворобливим станом виконавця та наявністю у нього хронічного захворювання, яке вплинуло на його письмово-рухові навички. На момент підписання заповіту на ОСОБА_5 , окрім постійного внутрішнього збиваючого фактора, такого як стан здоров`я, впливали ще й додаткові внутрішні «збиваючі» фактори, до яких може відноситися незвичайний психофізіологічний стан виконавця, такий як стан природного емоційного збудження, хвилювання, характерного для особи при виконанні такого роду документів.

Враховуючи, що для визначення наявності у ОСОБА_5 стану психічного розладу, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення правочину необхідні спеціальні знання в галузі психіатрії, однак висновок посмертної судової психіатричної експертизи у справі відсутній, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 проігнорувала усі правила поведінки та норми закону стосовно етики соціальних працівників та відповідних посадових інструкцій суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки вони не мають правового значення у вирішенні даного спору.

Посилання апелянта на те, що заповідач, відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи під час складення заповіту знаходився у збудженому, хворобливому стані, судом також до уваги не беруться, оскільки вони не свідчать про перебування ОСОБА_5 на момент складання ним оспорюваного заповіту у стані, коли він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Такий стан встановлюється виключно судово-психіатричною експертизою, яка у даній справі відсутня.

Твердження скаржника про те, що судом не була витребувана спадкова справа для дослідження усіх необхідних обставин та визначення кола спадкоємців після ОСОБА_5 також не заслуговують на увагу, оскільки предметом заявленого позову є визнання заповіту недійсним та повернення вивезеного майна, для якого питання визначення кола спадкоємців значення не має. У разі наявності інших спадкоємців вони не позбавлені права самостійно оспорювати заповіт, що є предметом розгляду у даній справі.

Твердження ОСОБА_1 про те, що під час посвідчення заповіту повинні бути залучені свідки є безпідставними, оскільки наявність у ОСОБА_6 фізичних вад, які б перешкоджали йому підписувати заповіт або знайомитися з його змістом, що вимагає присутності свідків при його посвідченні судом не встановлено.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 20 травня 2020року.

Суддя О.М. Полікарпова