Дата документу 19.05.2020 Справа № 333/2549/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1568/20 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Є.У.№ 333/2549/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Запорізька міська рада Запорізької області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, спричинених не укладанням договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури м. Запоріжжя.

Позов обґрунтований тим, що 16.10.2008 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області за №724 ОСОБА_1 видано дозвіл на початок виконання будівельних робіт на будівництво комунально-побутових та торговельних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

27.05.2014 за № ЗП 02 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до вимог Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VI) та рішення Запорізької міської ради від 24 грудня 2012 року № 77 замовник будівельних робіт зобов`язаний внести кошти у розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта нежитлових будівель та споруд в якості пайової участі у розвитку інфраструктури міста. Оскільки відповідачем було порушено вказане зобов`язання, вона має відшкодувати Запорізькій міській раді збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 204 684,8 грн.

Крім цього позивач зазначив, що правовідносини, які виникли між міською радою та відповідачами не є договірними, а виникають безпосередньо із норм Закону № 3038-VI, який зобов`язує забудовників приймати участь у розвитку інфраструктури міста шляхом здійснення пайового внеску.

На підставі викладеного просив стягнути ОСОБА_3 на користь Запорізької міської ради 204 684,80 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, спричинених не укладанням договору пайової участі у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста Запоріжжя, а також понесені позивачем судові витрати.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради суму збитків в розмірі 204684 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради судовий збір в розмірі 3070,27 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням зобов`язання, яке прямо передбачено чинним законодавством, що призвело до недоотримання міською радою відповідної суми коштів на розвиток міста, та охоплюється визначенням упущеної вигоди.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій зазначала, що належний їй об`єкт нежитлових будівель і споруд фактично був прийнятий в експлуатацію 30.12.2011, що підтверджується відповідною декларацією ЗП №6, а тому рішення міської ради №77 від 24.12.2012 «Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя» на спірні правовідносини не розповсюджується.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12 лютого 2020 року ОСОБА_1 поновлено строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду про наявність в її діях складу цивільно-правової відповідальності, зокрема протиправної поведінки. Вважає, що саме міська рада зобов`язана була скласти проект договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя, визначити суттєві умови договору, зокрема щодо розміру її пайової участі, та запропонувати їй укласти такий договір. Оскільки проект договору міською радою не складався, не надавався їй на погодження, відсутні підстави для висновку про її ухилення від укладання такого договору, а отже і про її вину у завданні збитків позивачеві. Крім того, відповідач зазначає, що житловий будинок із вбудованим магазином був прийнятий в експлуатацію у 2011 році, про що 30.12.2011 була підписана відповідна декларація про готовність об`єкту до експлуатації, а тому рішення міської ради №77 від 24.12.2012 «Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя» на спірні правовідносини не розповсюджується. У грудні 2014 вона подала повторну декларацію на той самий об`єкт, проте суд першої інстанції вказані обставини не прийняв до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу міська рада зазначає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. Обов`язок замовника будівництва приймати участь у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначений ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому відсутність договору про таку участь не звільняє забудовника від обов`язку перерахування коштів пайової участі на користь місцевого бюджету. Спірний об`єкт будівництва введено в експлуатацію 27.02.2014, а отже і обов`язок зі сплати коштів виник у зв`язку із підписанням цієї декларації. 30.12.20111 в експлуатацію був введений інший об`єкт нерухомості.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_1 і її представник адвокат Никоненко О.О. повторно не з`явилися. ОСОБА_1 повторно просила відкласти розгляд справи у зв`язку із карантином. Адвокат Никоненко О.О. причини повторної неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

Розглянувши клопотання відповідача про повторне відкладення розгляду справи, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню. За матеріалами справи відповідач ОСОБА_1 особистої участі у розгляді справи у суді першої інстанції не приймала, її інтереси представляв адвокат Никоненко О.О., що підтверджується ордером на надання правової допомоги від 08.01.2010, згідно якому останній уповноважений на представництво інтересів клієнта як у Комунарському районному суді м. Запоріжжя, так і в Запорізькому апеляційному суді (а.с.79-80,107,94,119-121). Постанова Кабінету Міністрі України №211 від 11.03.2020 не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12.05.2020 карантинні заходи пом`якшені, дозволена робота адвокатських офісів, а тому повторна неявка відповідача і його представника у судове засідання не є підставою для повторного відкладення розгляду справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення представників позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частинами1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Встановлено, що 16.10.2008 інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області за №724 видано дозвіл на початок виконання будівельних робіт на об`єкті будівництва: «Будівництво комунально-побутових та торговельних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , далі об`єкт будівництва. Код об`єкта будівництва 1230,9. За Державним класифікатором будівель та споруд НОМЕР_1 018-2000 Будівлі торговельні інші. Замовник будівельних робіт ОСОБА_1 відповідач.

24.12.2012 Запорізькою міською радою прийнято рішення № 77 «Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя», яким затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя.

В пунктах 2.1, 3.6 Порядку закріплено, що Договір про пайову участь, укладається з виконавчим комітетом Запорізької міської ради до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Договір про участь замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Запоріжжя укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

27.05.2014 за № ЗП 02 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Предметом здачі у експлуатацію були комунально-побутові та торгівельні приміщення за адресою АДРЕСА_1 (а.с.13-18)

Згідно з п. 15 Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Запорізькій області від 27.05.2014 №ЗП02, кошторисна вартість будівництва об`єкту будівництва становить 2 046 848 грн. Вказана декларація заповнена ОСОБА_1 .

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації 27.05.2014 .

Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» , який діяв на момент ухвалення оскаржуваного рішення, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

При цьому, обов`язок звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту покладається законом саме на замовника такого будівництва і саме тому замовник будівництва має звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування щодо укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію з тим, щоб уповноваженим органом було підготовлено необхідний розрахунок величини пайової участі та проект договору про пайову участь, який замовник після ознайомлення має підписати з дотриманням вимоги щодо строку до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію.

Таким чином, Законом № 3038-VI і зазначеним Порядком установлено, що саме на замовника покладено обов`язок взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури цього населеного пункту шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є теж є обов`язком замовника.

Такі висновки за подібних правовідносин викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 572/2848/17 (касаційне провадження № 14-122цс19).

Замовник це фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (стаття 1 Закону № 3038-VI).

За обставинами справи замовником будівництва комунально-побутових та торгівельних приміщень за адресою АДРЕСА_2 була ОСОБА_1 .

Відповідач не уклала договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя, що свідчить про її бездіяльність у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо такого звернення та укладення договору.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Установивши, що неправомірна бездіяльність відповідача щодо її обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, який кореспондується зі зверненням останньої до позивача із заявою про укладення такого договору, є протиправною формою поведінки, внаслідок якої Запорізька міська рада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням упущеної вигоди (збитків), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення такої суми у судовому порядку.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про відсутність в діях відповідача складу цивільно-правового правопорушення є безпідставними, оскільки спростовуються фактичними обставинами справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що належний їй об`єкт нерухомості був уведений в експлуатацію 30.12.2011, тобто до прийняття міською радою рішення № 77 «Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя», а тому у неї відсутній обов`язок укладання договору про пайову участь і внесення коштів, є неспроможними.

Відповідно до декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 30.12.2011 за №ЗП 6, об`єктом будівництва був житловий будинок (літ А-2) з вбудованим магазином, комунально-побутові приміщення та сарай (літБ). За інформацією, зазначеною у п.2, п.4 Декларації, будівництва об`єкту розпочато 12.01.2007 і закінчено 29.08.2009. Крім житлових приміщень, загальною площею 121,4 кв.м, в експлуатацію вводилися комунально-порбутове приміщення №3, площею 33,9 кв.м, торговельні приміщення №№4,5 площею 177,2 і 23,9 кв.м відповідно, та комунально-побутове приміщення №6, площею 172,2 кв.м (а.с.87-90).

За декларацією від 27.05.2014 № ЗП 02 об`єктом будівництва , який вводився до експлуатації, були комунально-побутові та торгівельні приміщення, будівництво яких розпочато 23.10.2008 та закінчено у П кварталі 2014. Крім об`єктів, які вводилися в експлуатацію 30.12.2011, відповідачем задекларовані нові об`єкти основна площа комунально-побутового приміщення, площею 199,7 кв.м, допоміжна площа комунально-побутових приміщень 199,7 кв.м, основна площа торгових приміщень 114,5 кв.м, допоміжна площа торгових приміщень 20 кв.м (а.с.13-18).

Аналіз зазначених письмових доказів свідчить про те, що 27.05.2014 відповідач ввела в експлуатацію інший об`єкт нерухомості, а отже доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 не був сплачений судовий збір на суму 4 605, 40 грн. Ухвалою апеляційного суду від 31 березня 2020 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до закінчення апеляційного розгляду справи.

Зважаючи на те, що у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, належний до сплати судовий збір підлягає стягненню з останньої на користь держави.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави (Отримувач коштів: УК у м.Запоріжжі/Вознесенівс./22030101, код за ЄДРПОУ: 38025409, банк одержувача коштів: Казначейство України (ЕАП), рахунок (ІВАN): UA0008007) судовий збір у розмірі 4 605, 40 грн. (чотири тисячі шістсот п`ять гривень 40 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська