Постанова

Іменем України

14 травня 2020 року

м. Київ

справа № 234/17507/16-ц

провадження № 61-8650св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Снєжко Алли Геннадіївни на постанову Донецького апеляційного суду

від 26 березня 2019 року у складі колегії суддів: Будулуци М. С., Агєєва О. В., Санікової О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № КТНЗАК10580395 (далі - договір).

За договором застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада

2016 року позивачем банку передано автомобіль марки «Chrysler» модель «Sebring», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до умов розділу 1 договору, позивач отримав кредит в розмірі

25 228,00 доларів США терміном до 23 листопада 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 листопада 2013 року, комісії в розмірі 0,14 % щомісяця від суми виданого кредиту.

Банком був розрахований та обома сторонами затверджений розмір ануїтетного платежу - 457,01 доларів США.

22 серпня 2013 року між сторонами з метою реструктуризації заборгованості була укладена додаткова угода до кредитного договору № КТНЗАК10580395

від 24 листопада 2006 року (далі - додаткова угода).

Під час судового провадження цивільної справи № 234/3840/15-ц (за позовом

АТ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави), ОСОБА_1 дізнався, що ануїтетний платіж, розрахований банком за кредитним договором в розмірі 457,01 доларів США, не відповідає базовим умовам договору, отже, вирішив, що 24 листопада 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» його обманув, вказавши в договорі розмір ануїтетного платежу, який не відповідає відсотковій ставці, вказаній в договорі 10,08 % річних, а відповідає відсотковій ставці 12,86 %.

До договору відповідач не додав графік погашення кредиту, відсутня інформація про сукупну вартість кредиту, банком було введено позивача в оману, вказавши в пункті 1.1. кредитного договору занижені розміри його зобов`язань по погашенню кредиту, щоб спонукати його укласти договір на невигідних для нього умовах.

Якщо б ОСОБА_1 було відомо, за якою відсотковою ставкою він насправді платитиме за кредит, то звернувся б до іншого банку, де сплата відсоткової ставка встановлена нижче. За час кредитування позивач переплачував відповідачу грошові кошти, останній отримував прихований прибуток за підвищеною відсотковою ставкою, та застосував до нього нечесну підприємницьку практику.

ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір № КТНЗАК10580395

від 24 листопада 2006 року недійсним, застосувати наслідки недійсності договору: визнати договір застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року недійсним, зняти обтяження з предмету застави, - автомобіля марки «Chrysler» модель «Sebring», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошову суму, отриману відповідачем понад

25 228,00 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 листопада

2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № КТНЗАК10580395 від 24 листопада

2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення.

Визнано недійсним договір застави № КТНЗАК10580395 від 24 листопада

2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 19 244,84 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на

02 листопада 2018 року складає 541 893,56 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» витрати позивача на проведення експертизи в розмірі 6 932,80 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» витрати ОСОБА_1 на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд зазначив, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності. При виконанні спірного правочину виникли не передбачені втрати боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи № 1106/17/472/473/18-22, вбачається наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення відсоткової ставки, нижчої від реальної процентної ставки. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд вважав необхідним й визнати недійсним з моменту вчинення оспорюваного кредитного договору і договір застави, як наслідок, оскільки цей договори є похідним від головного.

Інші вимоги позивача, що стосуються зняття обтяження заставного майна, не є підставою для задоволення вимог, через що суд відмовив у їх задоволенні.

Постановою Донецького апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 листопада

2018 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та договору застави рухомого майна

№ КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, стягнення грошової суми відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі

7 040,01 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та договору застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, стягнення грошової суми, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем заявлених позовних вимог щодо наявності умислу в діях відповідача стосовно навмисного ведення позивача в оману. Позивач був проінформований про істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів.

Апеляційний суд не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи

№ 1106/17/472/473/18-22, оскільки експертом застосовано постанову Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»

від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України

25 травня 2007 року за № 541/13808, в той час коли кредитний договір між сторонами був укладений 24 листопада 2006 року, тобто до введення в дію цих Правил.

Щодо договору застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року апеляційний суд вказав про те, що він також укладений між сторонами з дотриманням норм цивільного законодавства, підстав для визнання його недійсним не встановлено, зазначений договір є самостійним і не є правовим наслідком кредитного договору.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Снєжко А. Г. через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня

2019 року, а рішення Краматорського міського суду Донецької області

від 02 листопада 2018 року залишити без змін, змінивши його та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 18 244,84 доларів США в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не звернуто уваги на те, що в позовній заяві позивач якраз і вказував про наявність умислу в діях банку. В порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу не була надана повна і об?єктивна інформація щодо сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах. Відсутність виписок з рахунків та меморіальних ордерів, інших документів, не є порушенням порядку проведення експертизи. Судом першої інстанції правильно застосовано Закон України «Про захист прав споживачів», чого не було зроблено апеляційним судом.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Краматорського міського суду Донецької області.

У червні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Снєжко А. Г. на постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого

2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 24 листопада 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № КТНЗАК10580395.

Відповідно до умов пункту 1.1 кредитного договору позивач отримав кредит в розмірі 25 228,00 доларів США терміном до 23 листопада 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 листопада

2013 року, комісії в розмірі 0,14 % щомісяця від суми виданого кредиту. Позивач повинен був надавати банку кошти в розмірі 457,01 доларів США щомісяця. Кредит видавався на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів.

Згідно пункту 6.5. кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 1.1, 2.27, 2.29, 3.11, 6.2 договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

У пункті 6.2. надається інформація щодо додаткової винагороди у разі невиконання позичальником умов договору.

У пункті 3.11 надається інформація щодо сплати процентів у разі дострокового погашення кредиту.

У пункті 2.2.9 надається інформація щодо відшкодування банку витрат, пов`язаних з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, а також витрат на оформлення договору застави, іпотеки, поруки, доставки та зберігання застави, правової допомоги та інших витрат банку, які можуть з`явитися у майбутньому.

У пункті 2.2.7 надається інформація щодо витрат позичальника, а саме: на оформлення договорів застави, поруки, страхування наземного транспорту та страхування життя позичальника.

Одночасно з кредитним договором в забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредиту відповідно до пункту 1.3 був укладений договір застави рухомого майна № КТНЗАК10580395. У заставу банку був переданий автомобіль марки «Chrysler» модель «Sebring», 2006 року випуску, реєстраційний номер

НОМЕР_1 .

Позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, посилався на те, що під час укладення кредитного договору банк включив до щомісячної плати за кредит якісь платежі, встановлені на незаконних засадах, на які він своєї згоди не давав, про які він не знав, підписуючи кредитний договір з узгодженою відсотковою ставкою 10,08 % річних та 1,68 % річних комісії.

За клопотанням позивача ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2017 року призначено судову економічну експертизу, проведену Тернопільським відділенням КНДІСЕ, за результатами якої встановлено, що розмір щомісячного внеску, визначений у розрахунку ануїтетних платежів, викладених у кредитному договорі № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та додатковій угоді № 1 від 22 серпня 2013 року не відповідає базовим умовам договору. Реальна відсоткова ставка, яка виходить з розміру щомісячного платежу, встановленого банком в договорі в розмірі 457,01 доларів США, складає 21,74 %, проте в кредитному договорі прописана відсоткова ставка 10,08 % + 0,15 % комісії (10,22 %). Експертом розраховано, що у ОСОБА_1 не існує заборгованості по кредитному договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада

2006 року, так як він сплатив банку відповідно до виписок з особових рахунків

49 569,84 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та договору застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, стягнення грошової суми, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем заявлених позовних вимог щодо наявності умислу в діях відповідача стосовно навмисного ведення позивача в оману. Позивач був проінформований про істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів.

Апеляційний суд не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи

№ 1106/17/472/473/18-22, оскільки експертом застосовано постанову Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»

від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України

25 травня 2007 року за № 541/13808, в той час коли кредитний договір між сторонами був укладений 24 листопада 2006 року, тобто до введення в дію цих Правил.

Щодо договору застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року апеляційний суд вказав про те, що він також укладений між сторонами з дотриманням норм цивільного законодавства, підстав для визнання його недійсним не встановлено, зазначений договір є самостійним і не є правовим наслідком кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статті 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України

від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та у постанові Верховного Суду

від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19).

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови, що також не заперечується сторонами. Під час укладення спірного договору був відсутній умисел щодо введення позивача в оману з боку банку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема доказами про сплату позивачем заборгованості за кредитним договором, чим самим він підтвердив умови підписаного ним кредитного договору та погодився на їх виконання. Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про визнання договору недійсним.

Разом з цим, апеляційний суд зробив правильний висновок щодо договору застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, встановивши, що він укладений між сторонами з дотриманням норм цивільного законодавства, а підстав для визнання його недійсним не має, зазначений договір є самостійним і не є правовим наслідком кредитного договору.

Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині не надання судом відповідної оцінки доданого позивачем до матеріалів справи висновку експерта, колегія суддів зазначає, що визнати вказаний висновок повним та об`єктивним в сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами та обставинами встановленим судом колегія суддів не може, а тому відноситься до висновків, викладених в зазначеному експертному висновку, критично, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), що відповідає правилам частини першої-третьої статті 89 ЦПК України.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Снєжко Алли Геннадіївни залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська