Провадження №2-о/760/49/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Омелько Г.Т.,
за участю представника заявниці ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, -
В С Т А Н О В И В:
22.12.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити юридичний факт загибелі її чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 31.10.2017 року поблизу населеного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Заявник мотивує свої вимоги тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжя, Запорізької області. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
У 2016 році уклала шлюб із громадянином Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що з 31.01.2017 її чоловік проходив військову службу за контрактом у збройних Силах України. Остання його посада старший навідник 2 гранатометного відділення (СПГ 9М) протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 . Військове звання молодший сержант. З 01.10.2017 ОСОБА_3 брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації у військовій формі без розпізнавальних знаків почали окупацію Кримського півострова, в результаті чого 21.03.2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».
Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний як Україною, так і міжнародною спільнотою.
Зазначає, що за наслідками військової агресії Російської Федерації, 17.03.2015 року Верховною Радою України прийнято постанову № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.
Посилається на те, що 31.10.2017 ОСОБА_4 виконував бойове завдання в районі позиції ВОП «Луцьк» поблизу населених пунктів Опитне та Водяне Ясинуватського району Донецької області. Близько 08:20 почався обстріл з боку збройних формувань РФ по позиції ВОП «Луцьк» № 57315 РОП «Лондон» № 5731 зі стрілецької зброї, ДШК та «Утес» з орієнтирів 101, 103, 104, який тривав до 09:25. Під час обстрілу о 08:45 молодший сержант ОСОБА_3 отримав поранення не сумісне з життям. Йому була надана невідкладна медична допомога, але внаслідок критичної крововтрати спасти життя ОСОБА_3 не вдалось.
Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 01.11.2017 року № 2165 та свідоцтва про смерть від 06.11.2017 року серії НОМЕР_2 встановлено, що смерть ОСОБА_3 дійсно настала ІНФОРМАЦІЯ_3 поблизу населеного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області в результаті ушкоджень внаслідок військових дій, неуточнених, вогнепальних проникаючих ран тулуба та лівої нижньої кінцівки, інших уточнених травм із залученням декількох ділянок тіла, шоку (ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних операцій).
Витягом із протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 426 від 15.02.2018 року встановлено, що травма молодшого сержанта ОСОБА_5 : «Ушкодження внаслідок військових дій, не уточнені. Вогнепальні проникаючі рани тулуба та лівої нижньої кінцівки. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Шок», яка стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , пов`язана, як і причина смерті, із захистом Батьківщини.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 06.11.2017 № 310 молодший сержант ОСОБА_3 виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та знятий з усіх видів забезпечення з 31.10.2017 у зв`язку зі смертю.
Зазначає, що звернення до суду з даною заявою обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити статус ОСОБА_3 , як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, і, як результат, у останнього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.
22.12.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 26.12.2018 в справі відкрито провадження в справі та призначено до судового трозгляду.
У судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній.
Заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання явку своїх представників не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Вислухавши думку представника заявника, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності заінтересованих осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду поданої заяви.
Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , який виданий Хортицьким РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запоріжській області від 28.10.2016.
Встановлено, що 08.09.2016 між заявником та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , актовий запис № 949 від 08.09.2016.
31.01.2017 року ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом у збройних Силах України. Остання його посада старший навідник 2 гранатометного відділення (СПГ 9М) протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 . Військове звання молодший сержант. З 01.10.2017 ОСОБА_3 брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».
З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.
Нелегітимно сформована, в умовах російської воєнної окупації, виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України».
17.03.2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015 року № 685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21.04.2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.
11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.
Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки".
"Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю", - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_6 .
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації (а.с. 33-80).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» № 145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».
Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібервійни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.
Відповідно до контракту від 31.01.2017 ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом у Збройних силах України. Відповідно до пункту 8 контракту зазначено, що військовослужбовці повинні не менше одного року виконувати бойові (службові) завдання в зоні АТО. Так, з 01.10.2017 ОСОБА_3 брав участь у бойових дях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Згідно витягу із наказу Міністерства оборони України від 06.11.2017 року № 310 молодшого сержанта Саралідзе Гіоргі, старшого навідника 2 гранатометного відділення (СПГ-9М) протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини № НОМЕР_1 , військовослужбовця військової служби за контракстом на 3 (три) роки, який загинув 31 жовтня 2017 року від вогнепального поранення несумісного з життям, під час виконання бойового завдання, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України з 31 жовтня 2017 року виключено зі списків особового складу військової частини та знято зі всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю.
Відповідно до витягу із акту службового розслідування від 03.11.2017 року за фактом загибелі Саралідзе Гіоргі поблизу населеного пункту Водяне, Ясинуватського району Донецької області, встановлено, що 31.10.2017 року близько 08:20 почався обстріл з боку незаконних збройних формувань по позиції ВОП «Луцьк» № 57315 РОП «Лондон» № 5731 зі стрілецької зброї, ДШК та «Утес» з орієнтирів, 101,103, 104. В 08:45 до оперативного чергового військової частини НОМЕР_1 надійшла доповідь про поранення молодшого сержанта ОСОБА_4 . В 09:25 обстріл закінчився. Внаслідок обстрілу, під час виконання бойового завдання молодший сержант ОСОБА_4 , старший навідник гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 отримав поранення не сумісне з життям. Молодшому сержанту ОСОБА_4 було надано невідкладну медичну допомогу, але внаслідок критичної крововтрати спасти йому життя не вдалось. Під час обстрілу з боку військових РФ ОСОБА_4 отримав поранення, а саме шок, вогнепальні проникаючі рани тулуба та лівої нижньої кінцівки, травматична ампутація 4-го та 5-го пальця лівої руки.
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця на підставі протоколу № 426 від 15.02.2018 травма молодшого сержанта ОСОБА_4 , 1977 року народження: «Ушкодження внаслідок військових дій, не уточнені. Вогнепальні проникаючі рани тулуба та лівої нижньої кінцівки. Інші уточнені травми із залученням декількох длянок тіла. Шок», яка стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено Лікарським свідоцтвом про смерть № 2165 від 01.11.2017, виданого Комунальним закладом «Дніпровським обласним бюро судово-медичної експертизи» та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2017, яке було видане Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області .
Указом Президента України № 12/2018 від 22.01.2018 року "За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України", ОСОБА_4 був посмертно нагороджений орденом «За мужність» III ступеня.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_3 передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
В судовому засіданні встановлено, що на підтвердження загибелі ОСОБА_3 суду надано Лікарське свідоцтво про смерть № 2165 від 01.11.2017, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 06.11.2017, протокол засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця на підставі протоколу № 426 від 15.02.2018.
Дані документи посвідчують лише факт смерті ОСОБА_3 , і не встановлюють причинного звязку між смертю та виконанням службових обов`язків на території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації.
Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_3 , проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення статусу свого чоловіка, як жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
Керуючись статтею 8 розділу II Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст. 57-61, 88, 209, 212-215, 234, 256-259 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Заяву - задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини 31.10.2017 поблизу населеного пункту Водяне Ясинуватського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: