Справа № 161/2986/20
Провадження № 2/161/1727/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бортнюк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про скасування арешту,-

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2020 року адвокат Терлецький О.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про скасування арешту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , реєструючи за собою право власності на 1/3 частку квартири, дізналась про наявність арешту всього її нерухомого майна. Підставою арешту є постанова ДВС у м. Луцьк про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АМ №469623 від 12 березня 2007 року. Звернувшись до відповідача, ОСОБА_1 отримала довідку про те, що станом на 04 грудня 2015 року вона не перебуває на обліку та контролі виконання в Першому ВДВС по стягненню коштів. Крім того, відповідно до листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2019 року в період з 2004 по 2007 рік до суду не надходили позовні заяви, стороною яких була ОСОБА_1

13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про зняття обтяження з її нерухомого майна, однак така заява залишена без належного реагування. Враховуючи, що відносно позивача немає жодного відкритого виконавчого провадження, то наявність арешту її нерухомого майна є безпідставним та таким, що перешкоджає реалізації її прав власника.

На підставі наведеного, позивач просить скасувати арешт квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про обтяження № 12252509, дата та час реєстрації 15 березня 2007 року 15:58:55 та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 4636998, дата та час державної реєстрації 15 березня 2007 року 15:58:55.

Ухвалою від 02 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, заявою від 07 травня 2020 року просить судовий розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача Мирончук О.П. в судове засідання з`явилась, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Станом на 07 травня 2020 року відзив на позовну заяву від відповідача чи письмові пояснення щодо позову від третьої особи на адресу суду не надходили.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді справи суд встановив, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07 листопада 2015 року належить 1/3 частина квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-20).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження на підставі постанови ДВС у м. Луцьк серії АМ №469623 від 12 березня 2007 року. Номер запису обтяження - 12252509, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна до 01 січня 2013 року - 4636998 (а.с.8-9).

Разом з тим, з довідки Першого ВДВС Луцького МУЮ Волинської області ГТУЮ у Волинській області №29109 від 04 грудня 2015 року вбачається, що станом на 04 грудня 2015 року ОСОБА_1 на обліку та контролі виконання в Першому ВДВС по стягненню коштів на користь держави, фізичних та юридичних осіб не перебуває (а.с. 10).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 Луцький міськрайонний суд Волинської області листом від 22 квітня 2019 року повідомив, що за даними алфавітних покажчиків справ у період з 2004 року по 2007 рік до суду не надходили заяви, стороною в яких була ОСОБА_1 (а.с.11).

У позовній заяві представник позивача вказував, що вищевказаний запис про арешт нерухомого майна був виявлений ОСОБА_1 в листопада 2015 року під час реєстрації права власності на 1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Існування арешту на належне позивачу майно порушує та обмежує її права, як власника.

Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача, арешт майна боржника застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Зміст наведеної норми Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника може бути застосований для забезпечення реального виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню.

Однак, досліджені судом письмові докази, в тому числі довідка Першого ВДВС Луцького МУЮ Волинської області ГТУЮ у Волинській області №29109 від 04 грудня 2015 року, свідчить про те, що з 04 грудня 2015 року до теперішнього часу відсутнє будь-яке відкрите виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 , а тому чинність арешту нерухомого майна позивача наразі не переслідує законної мети щодо забезпечення виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Нормами ч.1, 2ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Такі правові регулювання містяться і в ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Таким чином, оцінивши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що накладений арешт на об`єкт нерухомості обмежив позивача в праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до того, що позивач позбавленій можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно. Крім того, під час судового розгляду встановлено, що підстави для збереження обтяжень, накладених на квартиру відсутні. Відтак позовні вимоги є обґрунтованими, а тому суд вбачає підстави для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про скасування арешту - задовольнити.

Скасувати арешт квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про обтяження № 12252509, дата та час реєстрації 15 березня 2007 року 15:58:55 та зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 4636998, дата та час державної реєстрації 15 березня 2007 року 15:58:55.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) (місцезнаходження: місто Луцьк, вулиця Винниченка, 27а; ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ - 35041407);

Третя особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Дата складення повного тексту рішення - 15 травня 2020 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М. Філюк