Постанова

Іменем України

18 травня 2020 року

м. Київ

справа № 755/13639/18

провадження № 61-2319св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусєва Яна Андріївна,

заінтересована особа - приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., від 17 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) та рішення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусєвої Я. А. (далі - Дніпровського РВДВС), заінтересована особа - приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (далі - ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту»).

В обґрунтування скарги вказав, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на його користь належні при звільненні виплати у розмірі 25 699,58 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 90 128,64 грн, а всього на суму 115 828,22 грн.

03 квітня 2015 року виконавчий лист разом із заявою про примусове виконання рішення суду було передано стягувачем для виконання до Дніпровського РВДВС. 30 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС Гусєвою Я. А. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки боржником не здійснено повну оплату за вищезазначеним судовим рішенням, заявник просив суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо непроведення виконавчих дій, спрямованих на виконання зазначеного судового рішення; визнати неправомірними дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження; скасувати постанову державного виконавця від 30 серпня 2018 року та зобов'язати її поновити виконавчі дії з примусового виконання судового рішення.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Галагана В. І. від 04 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Гусєвої Я. А. стосовно непроведення виконавчих дій щодо повного виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року по справі № 755/974/15-ц.

Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Гусєвої Я. А. щодо закінчення виконавчого провадження № 56149999 без наявності факту повного виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року по справі № 755/974/15-ц.

Визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Гусєвої Я. А. про закінчення виконавчого провадження № 56149999 від 30 серпня 2018 року.

Зобов`язано старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Гусєву Я .А. поновити виконавче провадження № 56149999 щодо повного виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року по справі № 755/974/15-ц.

У іншій частині скаргу залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю у матеріалах справи доказів повного та належного виконання боржником ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року в межах процедури виконавчого провадження ВП № 56149999 щодо сплати на користь стягувача ОСОБА_1 присуджених за вказаним рішенням суду виплат. Матеріали справи містять доказ лише часткового погашення заборгованості, зокрема, боржник перерахував на користь стягувача грошові кошти у розмірі 25 699,58 грн із призначенням платежу «Належні до виплати при звільненні кошти», що відповідає цільовому призначенню та розміру коштів, присуджених за рішенням суду, однак не сплатив у повному обсязі грошові кошти із цільовим призначенням «середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні» у розмірі 90 128,64 грн. При цьому боржник не обґрунтував сплату ним коштів на користь боржника у розмірі 4 157,75 грн із цільовим призначенням «лікарняні за грудень 2014 року» та коштів у розмірі 68 395,80 грн із цільовим призначенням «середній заробіток при звільненні за квітень 2018 року».

ПостановоюКиївського апеляційного суду від 17 грудня 2018 рокузадоволено апеляційну скаргу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року та прийнято постанову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виконавче провадження було закінчено державним виконавцем з виконання рішення, яким стягнуто на користь позивача 115 828,22 грн, а томуборжник підставно перерахував на картковий рахунок стягувача належні до виплати при звільненні кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у вказаній сумі з вирахуванням усіх необхідних податкових платежів. За таких обставин постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є законною та обґрунтованою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно взяв до уваги як доказ належного виконання боржником своїх зобов'язань платіжне доручення від 02 травня 2018 року № 1308, відповідно до якого боржник перерахував стягувачу кошти в сумі 68 395,80 грн, у зв'язку із тим, що у цьому дорученні помилково вказано призначення платежу - «перерахування середнього заробітку при звільненні за квітень 2018 року», натомість рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року на користь ОСОБА_3 було стягнуто середній заробіток за період з 15 квітня 2014 року до 03 квітня 2015 року. Належна ОСОБА_3 при звільненні сума 25 699,58 грн була перерахована йому частково - за вирахуванням 128,50 грн. Вказані дії боржника спрямовані на вчинення стягувачу перешкод щодо отримання належних виплат у повному обсязі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 29 січня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» стягнуто на користь ОСОБА_1 належні при звільненні виплати у розмірі 25 699,58 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку по дату прийняття рішення - 03 квітня 2015 року у розмірі 90 128,64 грн, а всього на суму 115 828,22 грн (а.с. 8-11).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь ОСОБА_1 належних до виплати при звільненні коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 115 828,22 грн та судових витрат у розмірі 1 158,28 грн та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні кошти у розмірі 25 699,58 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 44 757,76 грн, а всього 70 457,34 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року залишено в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а у частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань та 3 % річних рішення скасовано та справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.12-17).

Таким чином, на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» має обов'язок сплатити на користь ОСОБА_1 належні до звільнення виплати у розмірі 25 699,58 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 90 128,64 грн, а всього 115 828,20 грн.

Разом із тим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що була стягнута за рішенням суду на користь позивача, визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

19 березня 2018 року на підставі платіжного доручення № 10295 ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» перерахувало на користь стягувача ОСОБА_1 кошти у розмірі 25 699,58 грн із призначенням платежу - «належні до виплати при звільненні кошти» (а.с. 33, 48).

Постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС Шпака Р. В. від 11 квітня 2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 56149999 з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року по справі № 755/974/15-ц про стягнення з боржника ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь стягувача ОСОБА_1 належних при звільненні виплат у розмірі 25 699,58 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90 128,64 грн, а всього 115 828,22 грн (а.с. 28).

27 квітня 2018 року на підставі платіжного доручення № 68081 ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» здійснило перерахування коштів у розмірі 4 157,75 грн із призначенням платежу - «лікарняні за грудень 2014 року» на користь стягувача ОСОБА_1 (а.с. 35, 49).

02 травня 2018 року на підставі платіжного доручення № 1308 ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» здійснило перерахування коштів у розмірі 68 395,80 грн із призначенням платежу - «зарахування середнього заробітку при звільненні за квітень 2018 року» на користь стягувача ОСОБА_1 (а.с. 37, 50).

Платіжними дорученнями від 27 квітня 2018 року № 1243, від 03 травня 2018 року № 1403, від 13 серпня 2018 року № 6775 ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» сплатило виконавчий збір у розмірі 9 012,86 грн, 370,20 грн. та 2 570 грн. (а.с. 31-32, 52-53).

30 серпня 2018 року старшим державним виконавцем Дніпровського РВДВС Гусєвою Я. А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 56149999 з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року по справі № 755/974/15-ц на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», яка мотивована тим, що на депозитний рахунок відділу надійшли кошти, достатні для погашення заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що свідчить про повне фактичне виконання рішення суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог статті 447 ЦПК України сторона виконавчого провадження має право звернутися до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням та дією державного виконавця під час виконання судового рішення порушено її права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог частини першої 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 ЦПК України.

Закриваючи виконавче провадження, відкрите на виконання судового рішення про стягнення з ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, державний виконавець керувався тим, що на депозитний рахунок виконавчої служби надійшли кошти, достатні для погашення заборгованості, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, що свідчить про повне фактичне боржником виконання рішення суду.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що божником у виконавчому провадженні ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту» на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано кошти на загальну суму 98 253,13 грн, тобто суму, що стягнута рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року з врахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Доводи касаційної скарги про неналежність доказів про перерахування коштів є безпідставними та необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції надав їм належну правову оцінку, зазначивши, що неправильне зазначення боржником призначення платежу не впливає на факт перерахунку на його користь коштів, спрямованих на виконання рішення суду, розмір яких відповідає сумі, що стягнута рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року з врахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Разом із тим, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 6 частини п'ятої постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець, закриваючи виконавче провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року, діяв в межах вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», оскільки встановив, що боржник перерахував на картковий рахунок стягувача належні до виплати при звільненні кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вирахуванням усіх необхідних податкових платежів та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», для закриття виконавчого провадження.

При цьому суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доводам заявника щодо різниці між стягнутої на його користь за судовим рішенням суми та сумою, що надійшла від боржника на виконання цього рішення, зазначивши, що вказані виплати працівнику є його доходом, що підлягає оподаткуванню, забезпечити який є обов'язком роботодавця.

За таких обставин, судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара