Номер провадження: 22-ц/813/4677/20
Номер справи місцевого суду: 520/661/18
Головуючий у першій інстанції Маломуж А.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2020 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюха Тамара Георгіївна,

боржник - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року у складі судді Маломуж А.І.,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою про визнання дій державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюхи Т.Г. у відкритих виконавчих провадженнях за виданими виконавчими листами у справі №520/661/18 неправомірними та зобов`язання вказаного державного виконавця вчинити дії по виконанню виконавчих листів у справі №520/661/18. Боржником зазначена ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати і ухвалити нову про задоволення скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 02.10.2019 з цієї справи встановлено, що зобов`язання відносно своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій виконавцем не були виконані, оскільки з моменту відкриття виконавчих проваджень понад двох місяців заходи примусового виконання рішень, передбачені ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» не застосовувалися, арешт на вказане стягувачем у заяві майно не був накладений. Крім того, арешт у постанові від 15.05.2019 накладений на майно не в повному розмірі суми, що підлягала стягненню з боржника, не зазначено загальної площі квартири, кількості кімнат, поверху. Суд першої інстанції при новому розгляді вказаного не врахував. Заява про примусове виконання рішення була подана 27.02.2019, а виконавчі провадженні відкриті 04.03.2019 та 22.03.2019 без зазначення грошової суми, належної до стягнення. За відсутності в матеріалах виконавчих проваджень декларації боржника, суд не з`ясував питання відносно прийняття виконавцем рішень з цього приводу. З відкриттям виконавчих проваджень арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений не був, чому суд не дав оцінки. Постановами від 15.05.2019, 10.06.2019, 12.06.2019 та 05.09.2019 з накладенням арешту на квартири боржника по АДРЕСА_2 , на земельну ділянку і кошти питання щодо заборони боржнику розпоряджатися та користуватися цим майном виконавцем не вирішувалося. За наявності у боржника чисельної кількості майна, виявлення та опису майна у квартирах не проводилося і суд цього питання не розглядав.

У судове засідання 13.05.2020 учасники процесу не з`явилися, повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири, стягнуто з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 42410 грн, моральну шкоду у розмірі 2000 грн та судові витрати у розмірі 8112,34 грн.

26.02.2019 Київський районний суд м. Одеси видав виконавчі листи №520/661/18 щодо примусового виконання судового рішення та 04 і 22 березня 2019 року виконавцем Першого Київського ВДВС м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюхою Т.Г. були відкриті виконавчі провадження.

У заяві від 27.02.2019 про примусове виконання рішення ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

22.03.2019 державним виконавцем направлений виклик боржнику, за адресою вказаною у виконавчому документі - АДРЕСА_3 .

02.04.2019 постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №58505953 було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2

10.04.2019 боржник ОСОБА_2 з`явилась на прийом та повідомила, що з матеріалами виконавчого провадження ознайомлена та отримала відповідні копії.

15.05.2019 постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №58505953 було накладено арешт на квартиру, за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_2

10.06.2019 державним виконавцем в межах виконавчого провадження №58505953 на підставі довідки з КП «БТІ» ОМР винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладений арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

12.06.2019 постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження №58505953 було накладено арешт на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_2

03.09.2019 державним виконавцем Михайловським С.О. в межах виконавчого провадження №58505953 було винесено постанову про розшук майна боржника, а саме автомобіля марки «NІSSAN», д/н НОМЕР_1 , що належить боржнику ОСОБА_2

05.09.2019 державним виконавцем в межах виконавчого провадження №58505953 було винесено постанову про арешт коштів боржника.

Згідно з п.9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено перелік прав, якими може скористатися виконавець під час виконання рішення.

Згідно з п.2 ч.7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Таким чином, у заяві від 27.02.2019 про примусове виконання рішення ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , але не надав документів, які б підтверджували її належність на праві власності боржнику - ОСОБА_2 .

З метою перевірки наявності права власності або іншого майнового права боржника на квартиру АДРЕСА_1 , виконавцем при відкритті виконавчого провадження 04.03.2019 отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої було встановлено, що відсутні відомості щодо реєстрації вказаної квартири за ОСОБА_2 , тому були відсутні підстави для накладення арешту.

Крім того, для виявлення та звернення стягнення на кошти боржника державним виконавцем направлялись запити до Пенсійного фонду України від 18.03.2019, Державної фіскальної служби України від 22.03.2019.

22.03.2019 державним виконавцем було викликано ОСОБА_2 на прийом з метою надати відомості щодо доходів, коштів та майна.

02.04.2019 постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 , 15.05.2019 - арешт на квартиру, за адресою: АДРЕСА_4 .

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що арешти, накладені державним виконавцем 02.04.2019 та 15.05.2019, є обґрунтовано більш як співмірними із сумою стягнення.

Надалі 10.06.2019 на підставі довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, відповідно до якої 31.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 , виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради 16.11.2000, дата реєстрації: 11.01.2001 (книга 133 доп, стор. 10р. №167), винесено постанову про арешт зазначеної квартири.

Таким чином, ствердження скаржника, що державний виконавець Капелюха Т.Г. не вчиняла виконавчих дій, спрямованих на виявлення та звернення стягнення на майно боржника спростовуються матеріалами справи.

Більш того, скаржником чітко не зазначено, які саме дії державного виконавця необхідно визнати неправомірними і які необхідно вчинити, оскільки вимоги ОСОБА_1 щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , 10.06.2019 вже були виконані.

Апелянт вказує на викладене у постанові Одеського апеляційного суду від 02.10.2019 з цієї справи щодо перегляду ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24.06.2019, висновки якої не є обов`язковими для врахування при вирішенні обґрунтованості ухвали Київського районного суду м. Одеси від 15.11.2019, зважаючи на ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання апелянта на те, що арешт у постанові від 15.05.2019 накладений на майно не в повному розмірі суми, що підлягала стягненню з боржника, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказаною постановою було накладено арешт на квартиру, за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору / основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 57774,72 грн, що відповідає загальній сумі стягнутого з ОСОБА_2 за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 (42410 грн + 2000 грн + 8112,34 грн = 52522,34 грн).

Дійсно, як вказує апелянт, у постанові від 15.05.2019 не зазначено загальної площі квартири, кількості кімнат, поверху, однак накладення арешту на квартиру, за адресою: АДРЕСА_4 , є співмірним із сумою стягнення, що повністю відповідає меті накладення арешту.

Щодо твердження скаржника, що виконавчі провадженні відкриті 04.03.2019 та 22.03.2019 без зазначення грошової суми, належної до стягнення, апеляційним судом встановлено, що згідно з постановою від 04.03.2019 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №520/661/18 від 26.02.2019 про стягнення з боржника матеріальної шкоди у розмірі 42410,14 грн, тобто грошова сума, належна до стягнення, була зазначена.

У постановах від 22.03.2019, дійсно, не зазначено конкретних сум стягнення судових витрат та відшкодування моральної шкоди, але ж постановлено відкрити виконавче провадження за виконавчими листами №520/661/18 від 26.02.2019, в яких наведені суми вказані.

Крім того, вказаними постановами боржника було зобов`язано подати декларацію про доходи та майно і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, що спростовує твердження апелянта, що суд не з`ясував питання відносно прийняття виконавцем рішень з приводу її витребування.

Скаржник також зазначив, що постановами від 15.05.2019, 10.06.2019, 12.06.2019 та 05.09.2019 з накладенням арешту на квартири боржника, на земельну ділянку і кошти питання щодо заборони боржнику розпоряджатися та користуватися цим майном виконавцем не вирішувалося, виявлення та опису майна у квартирах не проводилося, що не враховано судом.

Однак, враховуючи ч.ч.1,2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець, наклавши арешт на квартири, земельну ділянку і кошти, мав право за потреби обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, тобто забороняти боржнику користуватися цим майном виконавець повинен був лише за наявності відповідних обставин, наприклад, які б свідчили про можливість його псування боржником, і не були обов`язковими у даному випадку, а заборону розпорядження боржником майном саме арешт і передбачає.

З огляду на розмір боргу, який підлягає стягненню з боржника (52522,34 грн) накладення арешту на дві квартири, земельну ділянку та кошти слід вважати достатнім для належного виконання рішення суду, а тому виявлення та опис майна у квартирах, правомірно виконавцем не проводилося і не було обов`язковим.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу залишити без змін, як законну і обґрунтовану.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 21.05.2020.

Головуючий:

Судді: