Провадження №2/523/1543/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

Так, 08.08.2013 р., з відкриттям кримінального провадження № 00008849 відносно посадових осіб кредитної спілки «Україна» за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1ст.388, ч.5 ст. 191, ч.1ст.364-1, ч.2 ст. 191, ч,4 ст. 358, ч.1 ст.361 КК України і проведення досудового розслідування СУ ГУНП в Одеській області, у даному кримінальному провадженні позивача визнано потерпілим і цивільним позивачем в спричинені матеріального збитку у сумі 84872 грн..

У зв`язку з тим, що у процесі досудового розслідування слідчим не було застосовано заходів щодо арешту майна у забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні, позивач звернувся з клопотанням до суду про арешт майна.

22.06.2017 р., ухвалою Приморського райсуду м. Одеси накладено арешт на кошти і рухоме майно посадових осіб КС «Україна» відносно яких було відкрито кримінальне провадження на розмір завданій майновій шкоді за пред`явленим цивільним позовом. З набранням цієї ухвали суду законної сили - 27.06.17 р., копія даної ухвали надіслана Приморським райсудом м. Одеси для відома і виконання 21.11.2017 р. та у цей же день одержана СУ ГУНП в Одеській області. Проте упродовж тривалого часу ухвала суду залишалася без належного виконання.

07.12.17 р., у заяві до керівництва СУ ГУНП в Одеській областіпозивача просив повідомити про виконання ухвали суду від 22.6.17 р.., однак позивач відповіді не отримав, а тому звернувся до Приморського райсуду м. Одеси про визнання бездіяльності слідчого Ревенко Г.М. та зобов`язання слідчого вчинити процесуальні дії по виконанню судового рішення.

10.04.2018 р., ухвалою Приморського райсуду м. Одеси визнана бездіяльність слідчого Ревенко Г.М. щодо невиконання ухвали судувід 22.06.2017р.. та зобов`язано слідчого в провадженні якого перебували матеріали кримінального провадження виконати ухвалу суду від 22.06.17 р..

20.04.18 р., у заяві до начальника СУ ГУНП в Одеській області наполягав на виконанні судових рішень від 22.06.17 р. та 10.04.18 р. і повідомленні про результат виконання. У зв`язку з подальшим невиконанням цих судових рішень, 30.07.19 р. у заяві до керівника СУ ГУНП в Одеській області вимагав вжити заходи щодо усунення допущених порушень законодавства слідчим, з прийняттям процесуального рішення надіслати його копію. Упродовж тривалого часу заява від 30.07.19 р. залишалася без розгляду і відповіді. На неодноразові звернення в одержані результату розгляду заяви, працівниками канцелярії СУ ГУНП в Одеській області повідомлялося про відсутності відповіді на заяву.

24.10.19 р., у зверненні до керівника СУ ГУНП в Одеській області наполягав на особистому реагуванні і терміновому розгляді та вирішенню заяви від 30.07.19 р. з направленням відповіді поштою з повідомленням про вручення. Ураховуючи, що звернення було одержано СУ ГУНП в Одеській області 24.10.19 р., станом на грудень 2019 р., відповіді на подані заяву від 30.7.19 р. і звернення від 24.10.19 р. не одержав.

Позивач вважає, що результатом бездіяльності слідчого Ревенко Г.М. і невиконанням ухвали суду від 22.06.17 р. булли порушені цивільні правапозивача.

Позивач також посилається на те, що у кримінальному провадженні досудове розслідуванняпонад шість років ( з 8. 8. 2013 р. по 10.12. 2019 р. ) з ігноруванням судових рішень посадовими особами СУ ГУНП в Одеській області всупереч конституційному праву, визначеному ст. 124 та ч.2 ст. 21 Конституції України, за цих обставин чинне законодавство гарантує право на судовий захист порушеного цивільного права.

Отже вищевказані обставини призводили до морального і фізичного виснаження, перевтоми, втрати спокійного ритму життя позивача. Невиконання судових рішень та зневажливе відношення до поданих заяв і звернення пригнічувало душевний стан. Небажання посадових осіб правоохоронного органу діяти у спосіб визначений законодавством позначалося на погіршеннях самопочуття, підвищенню артеріального тиску від нервового перенапруження, а прояви депресії негативно впливали на здоров`я.

У зв`язку з цим завдані страждання, які супроводжувалися упродовж тривалого часу є моральною шкодою, розмір якої позивач оцінює в грошовому виразі - 5000 грн., якій він просить стягнути з Держави, за рахунок коштів Державного бюджету України.

В процесі розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також підтвердив обставини, які викладені в позовній заяві. В останнє судове засідання подав заяву, згідно якої він підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також просив справу розглянути у його відсутність.

Представники Головного управління Національної поліції в Одеській області в процесі розгляду справи позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач посилається на наступні обставини.

Так, 11.05.2017р. у межах вищевказаного кримінального провадження ОСОБА_1 визнано потерпілим та цивільним позивачем.

22.06.2017р. Приморським районним судом м.Одеси було задоволене клопотання про арешт майна із яким ОСОБА_1 , звернувся до суду.

Звертаємо увагу суду, на те що ГУНП в Одеській області створено 07.11.2015 року та не є правонаступником жодної юридичної особи, а тому, за думкою відповідача, не повинно відповідати за дії іншої юридичної особи.

Свої вимоги, про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує бездіяльністю слідчого, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого ГУНП та прокурорів прокурори Одеської області.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Ухвали слідчих суддів про часткове задоволення скарг позивача на постанови слідчого свідчать про реалізацію ним, передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач, акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 6 статті 1176 ЦК України.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками СУ ГУНП в Одеській області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких, фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Слідчий неодноразово повідомляв ОСОБА_1 про те, що немає жодної об`єктивної можливості для накладення арешту в рамках кримінального провадження №0008849 у зв`язку із відсутністю підозрюваних.

Представники Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що 08.08.2013 р., слідчим управлінням ГУНП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження № 0008849 відносно посадових осіб кредитної спілки «Україна» за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1ст. 388, 43 ст. 191, ч.1 ст. 364-1, ч.2 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч.1 ст. 361 КК України.

11.05.2017 р., ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні визнано потерпілим та цивільним позивачем у завданій кримінальними правопорушеннями майнової шкоди розміром - 84 872 грн., за розрахунком наведеного в пред`явленому цивільному позові.

02 червня 2017р. ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із клопотанням про арешт майна.

Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 22.06.2017р. клопотання ОСОБА_1 було задоволено та було накладено арешт на кошти і рухоме майно посадових осіб КС «Україна» відносно яких відкрито кримінальне провадження № 00008849 на розмір співрозмірний завданій майновій шкоді за пред`явленим цивільним позовом. (а.с. 5)

Необхідно відзначити, що даною ухвалою суду не визначалось на яке саме майно було накладено арешт, а також про доручення слідчому виконати ухвали суду.

Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 28.08.2017р. по справі №522/13805/17 було зобов`язано відповідальних осіб СУ ГУНП в Одеській області скаргу ОСОБА_1 було задоволено та було зобов`язати відповідальних осіб СУ ГУНП в Одеській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.05.2017 року та 15.05.2017 року в рамках кримінального провадження № 0008849. (а.с.3)

В цієї ж ухвалі також було встановлено, що 11.05.2017 року та 15.05.2017 року в порядку ст. 220 КПК України, ОСОБА_1 звернувся до СУ ГУНП в Одеській області з клопотанням про визнання його потерпілим у кримінальному правопорушенні № 0008849 проти посадових осіб КС «Україна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч.1,5, ст.358 ч.4, ст. 361 КК України, однак станом 28.08.2017 року, дані заяви в порушення ст. 220 КПК України, не розглянуті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018р. було визнано бездіяльність слідчого СУ ГУНП в Одеській області Ревенко Г. М. щодо невиконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, якою накладено арешт на кошти і рухоме майно посадових осіб КС «Україна» відносно яких відкрито кримінальне провадження № 00008849 на розмір співрозмірний завданій майновій шкоді за пред`явленим позовом, а також зобов`язати слідчого, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження № 00008849 виконати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року. (а.с. 6-7)

Отже дійсно судом встановлено, що факт бездіяльності слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 щодо невиконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, якою накладено арешт на кошти і рухоме майно посадових осіб КС «Україна» відносно яких відкрито кримінальне провадження №00008849.

Спірні правовідносини регулюються наступними обставинами.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю слідчого щодо відмови у розгляді його клопотань, невиконання ухвали суду.

Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303-307 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Ухвали слідчих суддів про задоволення скарг ОСОБА_1 свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

В той же час, в позовній заяві позивач посилається на тільки на факт оскарження дій слідчого, а на факт тривалості слідства, що на протязі більше шести років не встановлено осіб, які причетні до злочину, не забезпеченні його права як потерпілого, тобто, фактичної є наявність бездіяльності слідчих органів.

При цьому, суд враховує правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного суду від 08.04.2020р. по справі №638/14009/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що зі сторони представників відповідача не надано належних доказів неможливості виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2017 року, якою накладено арешт на кошти і рухоме майно посадових осіб КС «Україна».

Окрім того, ухвалою суду Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2018р визнано бездіяльність слідчого СУ ГУНП в Одеській області Ревенко Г.М. щодо невиконання вищевказаної ухвали.

Суд також враховує, що проведення розслідуванняпонад шість років без очевидних результатів забезпечення майнових прав потерпілого є порушенням його прав, у тому числі права власності.

У пункті 3 Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в позовних вимогах стверджує, що в результаті небажання посадових осіб правоохоронного органу діяти у спосіб визначений законодавством, це позначалося на погіршенні його самопочуття, підвищенню артеріального тиску від нервового перенапруження, а також наявністю проявів депресії, що негативно впливали на здоров`я.

Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 5000 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2800 грн.

Керуючись ст.ст.2,5,10,12,258,259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчого задовольнити частково.

2. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України

на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 )

моральну шкоду у розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Строки оскарження рішення продовжуються до закінчення дії карантину.

Суддя

Повний тест рішення складено та підписано 21.05.2020р.