Постанова

Іменем України

13 травня 2020 року

м. Київ

справа № 202/1726/19

провадження № 61-18434св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження- державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісова Анастасія Михайлівна,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської Анетти Юріївни на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року у складі судді Мачуського О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу IIПрикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської Анетти Юріївни на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сергієвська А. Ю. звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісової А. М.

На обґрунтування вимог скарги зазначила, що на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року ОСОБА_2 зобов`язаний виплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У провадженні державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісової А. М. знаходиться виконавче провадження № 4219133 за виконавчим листом № 202/37917/13ц від 27 грудня 2013 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Внаслідок неналежного виконання боржником вказаного рішення суду за ним станом на 01 лютого 2019 року утворилася заборгованість по виплаті ОСОБА_1 аліментів у сумі 86 500,93 грн.

31 лютого 2019 року представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Шахторін А.С. звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про обчислення розміру заборгованості та надав в обґрунтування виписку з банківської картки ПАТ «Сбербанк Росії», виданої на ім`я боржника, про банківські перекази на ім`я ОСОБА_1 . На підставі цього державний виконавець зробив перерахунок боргів ОСОБА_2 , зменшивши розмір заборгованості до 12 662,48 грн.

ОСОБА_1 не погоджується з даним розрахунком. Вона не заперечує факт отримання нею банківських переказів від боржника, однак вказує, що це було повернення боргу ОСОБА_3 , яке не слід вважати сплатою аліментів. За усною домовленістю між сторонами ОСОБА_2 зобов`язався повертати колишній дружині борг за іншими зобов`язаннями шляхом переказу коштів на її банківську картку.

Всі платежі, які поступили на банківську картку ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , не мали призначення: « Аліменти », тому вважати ці виплати виконанням аліментних зобов`язань ОСОБА_2 не можливо.

З урахуванням викладених обставин просила суд визнати дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісової А. М. щодо обрахування заборгованості по аліментам незаконними, скасувати розрахунок боргу по аліментам, складений державним виконавцем 28 лютого 2019 року та зобов`язати державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісову А. М. скласти новий розрахунок з дотриманням норм законодавства України.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року у задоволенні вищевказаної скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що суду відсутні докази того, що ОСОБА_2 має будь-які інші, ніж аліментні, боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави вважати, що банківські перекази ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 не є сплатою аліментів.

Не погодившись із цим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Сергієвська А. Ю. звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської А. Ю. залишено без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2019 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської А. Ю. на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду надійшла касаційна скаргана ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, представник заявника просить суд оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

11 грудня 2019 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Шахторіна А. С. на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник заінтересованої особи просить суд касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської А. Ю. відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

27 листопада 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На виконання вказаного рішення суду 19 лютого 2014 року Індустріальним районним судом було видано виконавчий лист№ 202/37917/13-ц.

В провадженні державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісової А. М. знаходиться виконавче провадження № 4219133 за виконавчим листом №202/37917/13-ц від 19 лютого 2014 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 рішення суду від 27грудня 2013 року станом на 01 лютого 2019 року утворилася заборгованість по виплаті ОСОБА_1 аліментів у сумі 86 500,93 грн.

31 лютого 2019 року представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Шахторін А.С. звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про перерахунок розміру заборгованості по аліментам, пославшись на банківські грошові перекази боржника на ім`я ОСОБА_1 . У зв`язку з цим державний виконавець зробив перерахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів за виконавчим листом №202/37917/13-ц, зменшивши розмір заборгованості з 86 500,93 грн. до 12 662,48 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Суди встановили, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На виконання вказаного рішення суду 19 лютого 2014 року Індустріальним районним судом було видано виконавчий лист № 202/37917/13-ц.

В провадженні державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Лісової А. М. знаходиться виконавче провадження № 4219133 за виконавчим листом №202/37917/13ц, виданим 19 лютого 2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Звертаючись до суду із цією скаргою, представник заявника посилалась на те, що банківські перекази ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 не є сплатою аліментів, а є повернення боргу ОСОБА_2 своїй колишній дружині згідно їх усної домовленості за іншими його зобов`язаннями, тому вважати ці оплати виконанням аліментних зобов`язань ОСОБА_2 незаконно.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, положеннями частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Зазначений порядок передбачено приписами частини третьої статті 195 СК України, якою визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі виникнення спору - судом.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що суду не було надано доказів того, що ОСОБА_2 має інші, ніж передбачені виконавчим листом №202/37917/13цвід 19лютого 2014 року, боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави вважати, що дані перекази не є сплатою аліментів.

Суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, встановивши обставини, що мають істотне значення для справи, дійшли обґрунтованого висновку про правомірність дій державного виконавця при здійсненні перерахунку заборгованості ОСОБА_2 по аліментах та зменшенні їх розміру до 12 662,48 грн.

Встановлено, що державний виконавець при цьому діяв на підставі, у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації

примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства

юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства

юстиції України 29.09.2016 № 2832/5). Розрахунок по аліментах відповідає положенням Закону України «Про виконавче провадження» та додатку № 15 вказаної Інструкції.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на те, що банківські перекази ОСОБА_2 були сплатою боргу за іншими його зобов`язаннями перед нею є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, про що зазначили суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржених судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієвської Анетти Юріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун