Дата документу 12.05.2020 Справа № 335/6482/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/6482/19 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
№ 22-ц/807/1801/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Альфа-Банк на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ

В липні 2019 року АТ „Альфа-Банк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову зазначало, що 02.09.2006 року між АКБ „Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ „Укрсоцбанк, та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 316-49-ПП-081, відповідно до якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст.ст. 37, 38 Закону України „Про іпотеку АТ „Укрсоцбанк було оформлено право власності на квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 28.11.2018 року АТ „Укрсоцбанк є власником вищезазначеної квартири.

Згідно з довідкою від 25.03.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилаючись на зазначені обставини спросило суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаною квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ „Альфа-Банк подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2006 року між АКБ „Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ „Укрсоцбанк, та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 316-49-ПП-081, відповідно до якого остання передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та реєстрацію права власності від 30.11.2018 року власником квартири загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є АТ „Укрсоцбанк (а.с. 8).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 27.06.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18.11.2004 року по теперішній час, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 20.06.2017 року по теперішній час (а.с. 30).

15.05.2019 року АТ „Укрсоцбанк направило на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 9-11).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації в примусовому порядку зі спірної квартири, яку позивач набув у власність згідно ст.ст. 37,38 Закону України „Про іпотеку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що чинним законодавством не передбачено беззаперечного визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням лише за умови, що вона перестала бути власником цього приміщення.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, натомість, як правильно зазначив суд першої інстанції, у спосіб, прямо визначений законом.

Права власника житлового будинку або квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В той же час такі вимоги мають відповідати та можуть бути реалізовані виключно за передбаченою законом процедурою.

Набуття позивачем у власність спірної квартири відбулось відповідно до ст.ст. 37,38 Закону України „Про іпотеку то позивач повинен був бути обізнаним про обтяження квартири у вигляді реєстрації та проживання попереднього власника та членів його сім`ї.

Такі обтяження можуть бути подолані лише шляхом, встановленим законом з дотриманням загальних засад цивільного законодавства, зокрема, добросовісності, розумності та справедливості.

При вирішенні спору, суд першої інстанції правильно послався на положення як національного так і міжнародного законодавства.

За ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21 серпня 2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Суд першої інстанції врахував, що позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості та не здійснив достатньої належної обачності при реєстрації права власності.

Позивач зазначив, що заявлення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом має на меті подальше виселення їх зі спірного житла. Натомість такий позов не заявлявся.

Судова колегія враховує, що підстави визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить іншій особі на праві приватної власності врегульовано положеннями ст. 405 ЦК, серед яких не міститься правомочності власника визнавати особу, яка вселилася у встановленому порядку до спірного житла та продовжує користуватися ним, лише з підстав переходу права власності на житло.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд порушив права власника, не аргументовано належними доказами та не надано переконливих доказів на підтвердження того, що задоволення позову та позбавлення відповідачів права на житло буде відповідати принципу пропорційності втручання.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Альфа-Банк залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 березня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 р.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков