Ухвала

Іменем України

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 760/1505/16-ц

провадження № 61-3543ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у складі судді Оксюти Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня

2019 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивував тим, що з 28 вересня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року було розірвано . Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти, сторони придбали нерухоме майно, щодо поділу якого не дійшли згоди.

Посилаючись на наведене, позивач просив припинити право власності

ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 51,40 кв. м; квартиру

АДРЕСА_2 загальною площею 72,30 кв. м; легковий автомобіль Fiat Uno, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 загальною площею 55,30 кв. м.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру

АДРЕСА_3 ; квартиру

АДРЕСА_2 ; квартиру

АДРЕСА_1 ; легковий автомобіль Fiat Uno, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на: квартиру АДРЕСА_1 , вартістю

1 287 000,00 грн; 33/60 частини квартири

АДРЕСА_3 , вартістю 828 850,00 грн. Усього майна на загальну суму 2 115 850,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 1 903 000,00 грн; 7/60 частини квартири

АДРЕСА_3 , вартістю 175 816,67 грн; легковий автомобіль Fiat Uno, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 36 830,00 грн. Усього майна на загальну вартість 2 115 646,67 грн.

В порядку компенсації за перевищення вартості виділеної йому частики майна, просив стягнути з нього на користь відповідача 102,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 листопада

2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв. м., квартиру

АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв. м. та на легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Припинено право власності ОСОБА_2 , на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 55,30 кв.м.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв. м.; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв. м.; 2/3 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 55,30 кв. м., легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв. м. та на 33/60 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 55,30 кв. м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв.м., на 7/60 частини квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 55,30 кв.м., а також легковий автомобіль Fiat UNO 1990 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму перевищення вартості частки позивача в розмірі 102,00 грн., що перераховані на депозитний рахунок Солом`янського районного суду м. Києва, згідно квитанції від 09 червня

2017 року № 54.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що набуте сторонами у власність під час шлюбу спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду від 23 листопада 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про припинення права власності на майно скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, сторони мають рівні права на спірне майно.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила рішення Солом`янського районного суду м. Києва від

23 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року скасувати, і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року касаційну скаргу було залишено без руху, надано заявнику строк до 06 квітня 2020 року, але не більше десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали для подання до Верховного Суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження, сплати судового збору та подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У квітні 2020 року до Верховного надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у новій редакції, яка містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та квитанція про сплату судового збору.

Наведені заявником обставини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, підтверджені відповідними доказами, а тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а строк поновленню.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України, зокрема всупереч її волі, їй присуджено грошову компенсацію вартості її частики у спільному сумісному майні подружжя.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі

№ 357/11232/14-ц, від 15 липня 2016 року у справі № 6-1599цс16, від 02 липня 2014 року у справі № 68цс14 та від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 28 вересня 1989 року по

12 липня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу сторонами за спільні кошти придбано: двокімнатну квартиру

АДРЕСА_3 , загальною площею 55,30 кв. м, право власності на яку зареєстровано: 2/3 частини

за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 16 грудня

2003 року та 1/3 за ОСОБА_3 на підставі договору дарування,

посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В. Д. 23 грудня 2003 року № 7099; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв. м; однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв. м; легковий автомобіль Fiat Uno, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі довідки-рахунку від 06 березня 1998 року NOПГ № 104002.

Згідно з висновками про вартість майна, наданих суб`єктом оціночної діяльності Каїрським О. О., станом на 01 червня 2017 року, така становить:

двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55,30 кв. м, придбаної у 2003 році -

1 507 000,00 грн;

двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 72,30 кв. м, придбаної у 2004 році -

1 903 000,00 грн;

однокімнатної квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 51,40 кв. м, придбаної у 2004 році - 1 287 000,00 грн;

легкового автомобіля Fiat Uno, 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаного у 1998 році - 36 830,00 грн.

Загальна вартість спільного сумісного майна становить 4 231 496,67 грн, при розподілі кожному з подружжя припадає майно вартістю 2 115 748,33 грн.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Згідно з статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на момент придбання частини спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Конструкція, як статті 22 КпШС України так і статті 60 СК України, яка кореспондується з вказаною статтею КпШС України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі 404/1515/16-ц.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази апеляційний суд, з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року дійшов правильного висновку, що оскільки спірне майно було придбане у шлюбі, і ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами факт придбання майна за її особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними.

З огляду на наведене, безпідставним є посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, оскільки суди урахували зазначені висновки щодо необхідності встановлення джерела походження майна, однак за відсутності належних доказів на підтвердження того, що спірне майно є особистою власністю ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України передбачено присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, що допускається лише за його обов`язковою згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. При цьому присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі невчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, неможливості реально поділити між ними відповідно до їх часток неподільні речі, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Судами встановлено, що позивач, звертаючись до суду з позовом, відповідно до положень статті 364 ЦК України, просив виділити в натурі частки із спільного майна, і не звертався з вимогою про одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості такої його частки. А тому, у суду були відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин зазначених положень закону.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків викладених у постановах Верховного Суду України від

23 листопада 2016 року у справі № 357/11232/14-ц, від 15 липня 2016 року у справі № 6-1599цс16 та від 02 липня 2014 року у справі № 68цс14 є безпідставними, оскільки наведені як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, постанови Верховного Суду України, ухвалені за інших встановлених судами фактичних обставин справи або взагалі у справах з іншим предметом спору.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки обставинам встановленим у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2018 року ухваленим у справі

№ 755/10082/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Державна госпрозрахункова організація «Житло - Інвест» Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання договору удаваним та визнання права власності є неспроможними, оскільки зазначеним рішенням не встановлено обставин, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди заявника ухваленими судовими рішеннями, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду, який їх обгрунтовано спростував. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені у касаційних скаргах доводи не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення з урахуванням висновків викладених у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від

24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від

06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі 404/1515/16-ц.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року та постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені у касаційних скаргах доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від

23 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак