Постанова

Іменем України

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 752/14485/16-ц

провадження № 61-45895св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Саєр Україна плюс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Колдіної О. О.

від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В., від 13 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Саєр-Україна» (далі -

ТОВ «Саєр-Україна»), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Саєр Україна плюс» (далі - ТОВ «Саєр Україна плюс»), про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов мотивовано тим, що з 29 травня 2015 року він працював на посаді керівника напрямку ТОВ «Саєр Україна плюс», а наприкінці лютого

2016 року його було переведено до ТОВ «Саєр-Україна» на посаду керівника напрямку.

У зв`язку з невиплатою ТОВ «Саєр-Україна» заробітної плати, 15 липня

2016 року подав заяву про звільнення з займаної посади з 18 липня

2016 року за частиною третьою статті 38 КЗпП Україні, у заяві також просив видати належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести повний розрахунок належних йому сум.

Позивач стверджував, що його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не було видано трудову книжку та не виплачено всі належні суми, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі за період з березня 2016 року по 18 липня 2016 року, не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки та не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України. Заяви щодо проведення розрахунку залишаються без відповіді.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача 197 214,64 грн заборгованості, з яких: 103 495,57 грн - заборгованість по заробітній платі, 7 634,92 грн - компенсація за невикористану відпустку, 86 084,15 грн - вихідна допомога, передбачена статтею 44 КЗпП України (трьохмісячна середня заробітна плата), а також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 18 липня 2016 року по день ухвалення рішення.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами існували цивільно-правові відносини щодо виконання позивачем певної роботи, а доказів укладення відповідачем ТОВ «Саєр-Україна» із ОСОБА_1 трудового договору матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для стягнення із відповідача заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18 липня

2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів наявності між сторонами трудових відносин, а тому суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі. 15 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 квітня 2016 року між ТОВ «Саєр-Україна» (замовник) і ОСОБА_1 (виконавець) укладено цивільно-правовий договір, за яким замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов`язання надати послуги з консультацій по теплотехнічному обладнанню і окремих питань передпродажної підготовки з 15 квітня до 31 травня 2016 року (а. с. 67 т. 1).

За пунктом 1. 1 зазначеного договору, виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.

Відповідно до пункту 2.1 договору, за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 3 100 щомісячно (за квітень та травень

2016 року).

За довідкою (форма ОК-7) індивідуальних відомостей про застраховану особу, зазначені відомості про застраховану особу ОСОБА_1 : з жовтня 2015 року по квітень 2016 року - страхувальником

ТОВ «Саєр Україна плюс»; квітень - травень 2016 року - страхувальником ТОВ «Саєр-Україна»; з вересня по грудень 2016 року - страхувальником

ТОВ «Енергозбереження Київ».

Відповідно до довідки (форма ОК-5) індивідуальних відомостей про застраховану особу, зазначені відомості про застраховану особу

ОСОБА_1 : з жовтня 2015 року по квітень 2016 року - страхувальником

ТОВ «Саєр Україна Плюс»; з вересня по грудень 2016 року - страхувальником ТОВ «Енергозбереження Київ».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що з лютого 2016 року за безстроковим трудовим договором він працював на посаді керівника напрямку ТОВ «Саєр-Україна», проте відповідач не виплатив заробітну плату за трудовим договором, а тому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 197 214,64 грн, з яких:

103 495,57 грн - заборгованість по заробітній платі, 7 634,92 грн - компенсація за невикористану відпустку, 86 084,15 грн - вихідна допомога, передбачена статтею 44 КЗпП України (трьохмісячна середня заробітна плата), а також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 18 липня 2016 року по день ухвалення рішення.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду, одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення

(частина перша статті 843 ЦК України).

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.

За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Судами правильно установлено, що між сторонами наявні правовідносини щодо виконання укладеного між ними цивільно-правового договору, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання надати послуги з консультацій по теплотехнічному обладнанню і окремих питань передпродажної підготовки терміном з 15 квітня до 31 травня

2016 року.

За пунктом 1. 1 зазначеного договору позивач виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.

За виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі

3 100 щомісячно (за квітень та травень 2016 року) (пункт 2.1 договору).

Отже, укладеним між сторонами договором передбаченотермін початку і закінчення робіт; вид і обсяг роботи (послуг); загальну винагороду - суму договору; вказівку, що виконавець сам виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи.

Правовий аналіз укладеного між ТОВ «Саєр-Україна» та ОСОБА_1 цивільно-правового договору від 15 квітня 2016 року, наведених вище норм матеріального права та встановлених судами обставин, дає підстави для висновку, що між зазначеними сторонами був укладений не трудовий договір у розумінні статті 21 КЗпП України, а цивільно-правова угода, яка за своїм змістом є договором про надання послуг, що містить елементи договору підряду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що позивач не довів обставини, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Саєр-Україна», оскільки відсутня заява про прийняття на роботу та наказ роботодавця про прийняття ОСОБА_2 на роботу на певну посаду, щодо нього не оформлювалась трудова книжка, не доведено факту роботи останнього за правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця. Тому на підставі встановленого суди дійшли правильного висновку про те, що правовідносини між ТОВ «Саєр-Україна» та ОСОБА_1 не є трудовими відносинами, у зв`язку із чим у відповідача не виникло обов`язків перед позивачем платити заробітну плату, вихідну допомогу та оплачувати відпустку.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підписавши з ТОВ «Саєр-Україна» правочин під назвою «цивільно-правовий договір» саме на зазначених в ньому умовах, який не містить ознак трудового, ОСОБА_1 таким чином висловив волю на укладення саме договору про надання послуг.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18 липня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, що в силу приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам ОСОБА_1 , викладеним у апеляційній скарзі, яким апеляційний суд надав належну оцінку, висновки судів попередніх інстанцій є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара