Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 331/5780/13

провадження № 61-35357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду

м. Запоріжжя, у складі судді Федченко І. М., від 19 грудня 2013 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С., від 18 квітня

2018 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У липні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-201/165/2008, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 51 тис. доларів США.

З метою забезпечення виконання позичальником умов укладеного кредитного договору 04 квітня 2008 року між банком та

ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-CNL-201/16/2008, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань по кредитному договору у повному обсязі. Згідно умов кредитного договору остаточною датою повернення кредиту є 04 квітня 2023 року. 29 квітня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором. Позивач вказував, що позичальник належним чином не виконував зобов`язання, передбачені кредитним договором, внаслідок чого станом на 16 липня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 477 342,76 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 50 023,99 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 399 841,75 грн; проценти за користування кредитними коштами - 5 390,81 доларів США, що еквівалентно 43 088,74 грн; пеня - 34 412,26 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь вказану заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2008 року

№ CNL-201/165/2008 у розмірі 477 342,76 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Жовтневого районного суду

м. Запоріжжя від 19 грудня 2013 року скасовано. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором

від 04 квітня 2008 року № CNL-201/165/2008 у розмірі 413 883,48 грн, з яких:

399 531,60 грн - тіло кредиту, 14 351,88 грн - відсотки за користування кредитом. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором

від 04 квітня 2008 року № CNL-201/165/2008 в сумі 63 115,70 грн, з яких:

28 703,44 грн - відсотки за користування кредитом, 34 412,26 грн - пеня.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з листопада

2012 року, а з позовом до суду кредитор звернувся 19 липня 2013 року, отже підстави для стягнення з поручителя простроченої заборгованості, що утворилася станом до 19 січня 2013 року, тобто понад шість місяців до звернення позивача до суду, відсутні, оскільки порука за щомісячними платежами до 19 січня 2013 року в силу частини четвертої статті 559 ЦК України припинена. Прострочена заборгованість, починаючи з 20 січня

2013 року, підлягає стягненню з поручителя солідарно з боржником. Суд апеляційної інстанції відхилив посилання поручителя на те, що порука припинилась у зв`язку з тим, що поручитель не надавав згоди на зміну відсоткової ставки, зазначивши, що відповідно до пункту 3 додаткового договору № 1 до договору поруки від 19 лютого 2009 року

№ SR-CNL-201/16/2008, який підписаний поручителем, в разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладання цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржених рішень суди попередніх інстанцій не врахували, що до спірного кредитного договору було укладено додаткові угоди, відповідно до яких була збільшена кредиторська заборгованість позичальника, а на укладення цих додаткових угод поручитель згоди не надавав. Єдиним підтвердженням надання згоди поручителем на внесення змін до умов кредитування є укладання додаткової угоди до договору поруки. Заявник зазначає, що він був позбавлений можливості довести ці обставини під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки його не було належним чином повідомлено за адресою його проживання про дату та час судових засідань. Заявник вказує, що позивач не надав доказів на підтвердження факту направлення на адресу поручителя письмової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором. На думку заявника, суд не надав належної правової оцінки обставинам, пов`язаним із початком та закінченням перебігу строку, що регламентує право позивача на звернення із позовом до поручителя про дострокове стягнення кредиторської заборгованості. Банком не надано детального розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором. Розрахунок, проведений апеляційним судом, є необґрунтованим. Позивач не є стороною кредитного договору, отже не має права звертатись до суду з цим позовом.

Судові рішення оскаржуються лише у частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , а тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягають в силу вимог статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги).

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 331/5780/13 розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого

є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ CNL-201/165/2008, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 51 тис. доларів США, шляхом їх безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника, зі строком повернення 04 квітня 2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у відповідності до графіка, який є невід`ємною частиною договору. Сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка (фіксований відсоток 5,99% + FIDR).

З метою виконання умов кредитного договору 04 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки

№ SR-CNL-201/16/2008, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань по кредитному договору у повному обсязі.

19 лютого 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки, відповідно до якого сторони домовились викласти пункт 2.1 договору поруки в наступній редакції: «Боржник зобов`язаний сплатити проценти за користування отриманими ним кредитними коштами, наданими згідно з кредитним договором, в розмірі, в терміни і в порядку, що передбачені в кредитному договорі». Доповнено пункт 2.2 договору поруки пунктом 2.2.1 наступного змісту: в разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі.

Подібній за змістом додатковий договір № 1 до договору поруки було укладено між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 04 червня 2009 року, в якому сторони погодили, що в разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору.

04 червня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 04 квітня 2008 року, відповідно до умов якого сторони погодились, що на період з 04 червня

2009 року по 04 листопада 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процента ставка у розмірі 7% річних. На період з 04 листопада 2009 року до повного виконання боргових зобов`язань буде використовуватись плаваюча процентна ставка (6,28% річних + FIDR).

22 серпня 2011 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 04 квітня 2008 року, відповідно до умов якого сторони погодились, що на період з дати підписання додаткової угоди до 22 серпня 2011 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка (6,28% річних + FIDR). На період з 22 серпня 2011 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором буде використовуватись плаваюча процентна ставка (6,53% річних + FIDR).

З 22 жовтня 2012 року ОСОБА_1 припинив вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 16 липня 2013 року виникла заборгованість, яка згідно наданого банком розрахунку становить: заборгованість за

кредитом - 50 023,99 доларів США, що еквівалентно 399 841,75 грн; відсотки за користування кредитними коштами - 5 390,81 доларів США, що еквівалентно 43 088,75 грн, пеня - 34 412,26 грн.

29 квітня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, зі зміною зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору поруки) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення процентів навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителів або відповідної умови в договорах поруки не дає підстав покладення на останніх відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

У той же час, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель визнається таким, що надав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

У додатковому договорі № 1 від 04 червня 2009 року до договору поруки № SR-CNL-201/16/2008 поручитель погодився, що в разі зміни розміру боргових зобов`язань після укладення цього договору, такі боргові зобов`язання забезпечуються в їх повному розмірі без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору. Таким чином, поручитель ОСОБА_2 висловив свою згоду нести відповідальність перед кредитором і у випадку зміни у майбутньому розміру процентної ставки за кредитом, погодившись на те, що такі зміни не потребують укладення додаткових договорів до договору поруки, а отже і його згоди на збільшення обсягу відповідальності.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, які висловлені у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13 (провадження

№ 61-37688сво18).

Отже, доводи касаційної скарги щодо припинення поруки за договором поруки № SR-CNL-201/16/2008 від 04 квітня 2008 року внаслідок збільшення процентної ставки за кредитом є безпідставними.

У відповідності до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання

(пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня

2019 року у справі № 523/8249/14-ц, провадження № 14-70цс19).

Колегія суддів, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини (припинення позичальником платежів з листопада 2012 року, реалізацію кредитором права на дострокове виконання зобов`язання по поверненню кредиту), враховуючи межі касаційного оскарження, вважає, що сума, яка підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителя за порушення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ CNL-201/165/2008 від 04 квітня 2008 року, розрахована судом апеляційної інстанції за шість місяців до моменту звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна»з позовом до суду, не є завищеною. Розрахунки, проведені судом апеляційної інстанції, особою, яка подала касаційну скаргу, не спростовані.

Всі основні доводи поручителя щодо обсягу його відповідальності були предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 чинної редакції ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги недають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович