Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 359/9648/16-ц

провадження № 61-41039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: публічне акціонерне товариство «Артем-Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Фінагеєва В. О., від 21 червня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк»), товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (далі - ТОВ «Арма Факторинг»), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 лютого 2014 року ОСОБА_5 уклала з ПАТ «Артем-Банк» кредитний договір на суму 190 000, 00 грн зі сплатою 30 % річних. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день ОСОБА_5 уклала з ПАТ «Артем-Банк» договір іпотеки, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Цим же договором сторони обумовили іпотечне застереження, за яким, у випадку невиконання письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, ПАТ «Артем-Банк» мав право набути право власності на предмет іпотеки або продати його у власність іншій особі на підставі укладеного з нею договору купівлі-продажу. У подальшому ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг», яке, у свою чергу, відступило ОСОБА_2 , право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.23 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклав з позивачем договір купівлі-продажу квартири, за яким він відчужив у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . У спірній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 29 серпня 2016 року ОСОБА_1 надіслав відповідачу вимогу, в якій вимагав від ОСОБА_3 протягом 30 днів звільнити квартиру та припинити реєстрацію його місця проживання у ній. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного виконання вказаних вимог, позивач просив суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 з наданням ОСОБА_3 для його постійного проживання кімнати у квартирі АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Борця Є. О., від 04 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не дотримався порядку, передбаченого статтею 40 Закону України «Про іпотеку», та не повідомив відповідача про добровільне виселення. 19 квітня 2016 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_5 письмове повідомлення, в якому він вимагав протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення погасити борг за кредитним договором у розмірі 299 901, 35 грн, однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 отримала вказане повідомлення, а тому вона об`єктивно не мала можливість виконати вимогу ОСОБА_2 . Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 передчасно на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2016 рокувідчужив квартиру у власність ОСОБА_1 , зокрема, з порушенням частин першої, другої статті 36 Закону України «Про іпотеку», а також розділу 5 договору іпотеки від 05 лютого 2014 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року в частині підстав відмови у позові змінено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року спірної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є правомірним у відповідності до положень статті 204 ЦК України. Однак, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Проте, відповідачу надається для проживання тимчасове житло, що не відповідає положенням статті 109 ЖК Української РСР. За правилами зазначеної норми ЖК Української РСР відповідачу необхідно надати інше постійне жиле приміщення, яким не є запропоноване позивачем приміщення. Відтак, заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення із зазначених підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасуватипостанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що житлове приміщення, яке надається відповідачу у зв`язку із виселенням не може вважатися житловим приміщенням для тимчасового проживання. Виходячи із системного тлумачення положень договору найму житла від 18 жовтня 2016 року, відповідач не може вважатися тимчасовим мешканцем, відповідно надане йому для проживання житло не може розглядатися як тимчасове жиле приміщення. Оскаржена постанов апеляційного суду є незаконною, оскільки судом апеляційним судом не наведено жодного правового аргументу із посиланням на норму законодавства України, який би свідчив, що передане за договором найму житла від 18 жовтня 2016 року житло є тимчасовим житловим приміщенням, а не постійним житловим приміщенням, яким відповідач має право користуватись тривалий час.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду 26 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

13 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 359/9648/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ПАТ «Артем-Банк», ТОВ «Арма Факторинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про виселення призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 лютого 2014 року ОСОБА_5 уклала з ПАТ «Артем-Банк» кредитний договір на суму 190 000 грн зі сплатою 30 % річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між ОСОБА_5 та ПАТ «Артем-Банк» укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

31 березня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором від 05 лютого 2014 року.

19 квітня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма Факторинг» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого

ПАТ «Артем-Банк» відступив ТОВ «Арма Факторинг» право вимоги до

ОСОБА_5 за договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

У той же день між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_2 укладено два договори відступлення прав вимоги, за якими ТОВ «Арма Факторинг» відступило ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором

від 05 лютого 2014 року та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

У розділі 5 договору іпотеки від 05 лютого 2014 року було обумовлено іпотечне застереження, зміст якого зводиться до того, що у випадку невиконання позичальником письмової вимогиіпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором у встановлений строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки на розсуд іпотекодержателя шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

23 серпня 2016 року між ОСОБА_2 , який діяв на підставі іпотечного застереження, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільської міської ради від 17 грудня 2015 року № 42-2-VII вулиця Ленінградська у м. Борисполі Київської області була перейменована на вулицю Соборну.

Згідно довідки КП «ЖРЕУ» від 28 жовтня 2016 року № 1888 та довідки АДП УДМС України у Київській області у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 з 08 грудня 2009 року.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 надіслав відповідачу вимогу, у якій вимагав від нього протягом 30 днів звільнити спірну квартиру та знятися з реєстраційного обліку.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконав зазначені вимоги, то 05 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеними вимогами.

На підтвердження законності майбутнього виселення відповідача із спірної квартири позивач надав договір найму житла від 18 жовтня 2016 року, за яким орендував у ОСОБА_4 кімнату, площею 18,2 кв. м, в квартирі АДРЕСА_2 для проживання відповідача. У відповідності до пункту 1.1 вказаного договору, наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування зазначену кімнату.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 вказаного Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи зі змісту зазначених норм, обов`язковість заявлення письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не може залежати від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо вручення письмової вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири з наданням йому іншого постійного житлового приміщення, зазначаючи, що він в інтересах відповідача уклав договір найму житла від 18 жовтня 2016 року, відповідно до якого орендар отримав у найм кімнату загальною площею 18,2 кв. м у квартирі

АДРЕСА_2 .

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у цій справі, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, враховуючи зміст положень статті 109 ЖКУкраїнської РСР.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 109 ЖК Української РСРгромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 (член сім`ї колишнього власника) може підлягати виселенню з квартири АДРЕСА_1 з наданням постійного жилого приміщення.

Апеляційним судом надано належну оцінку змісту договору найму житла від 18 жовтня 2016 року та зроблено обґрунтований висновок, що кімната у квартирі АДРЕСА_2 , яка передана у найм позивачу за вказаним договором, не може вважатись для ОСОБА_3 , якого виселяють з квартири, строк проживання в якій не обмежується настанням певних обставин, постійним жилим приміщенням у розумінні статті 109 ЖК Української РСР.

Колегія суддів бере до уваги, що у відповідності до частини другої статті 793 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору найму житла від 18 жовтня 2016 року) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 794 ЦК України).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Умовами договору найму житла від 18 жовтня 2016 року, який укладений у простій письмовій формі, передбачено строк його дії до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. З моменту укладення цього договору пройшло більше трьох років.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених апеляційним судом.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович