Провадження №2/760/4077/20
Справа №760/709/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та додаткової угоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила визнати недійсним договір позики від 01.07.2016 року та договір від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 01.07.2016 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач мав передати їй в борг грошові кошти в сумі 1104000,00 грн., що було еквівалентно 40000 євро за курсом НБУ на дату укладання договору.

Строк повернення суми боргу встановлено до 01.01.2017 року.

Зазначила, що а ні в день підписання договору, а ні після його укладання, відповідач грошові кошти їй не передав, у зв`язку з цим нею не було видано йому жодної розписки про отримання коштів.

20.09.2016 року відповідач надав позивачу віддрукований договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року, з якого вбачалось, що позивач ніби то взяла в борг у відповідача грошові кошти в сумі 1726200,00 грн., що є еквівалентом 60000 доларів США, зі строком повернення коштів до 01.02.2017 року.

Однак, незважаючи на підписання позивачем даного договору, відповідач так і не передав обумовлені договором позики грошові кошти позивачу, які в дійсності мав передати ще 01.07.2016 року.

Даний факт підтверджується відсутністю розписки.

Зазначила, що на даний час відповідач вимагає від неї повернення боргу за оспорюваним правочином, а також відсотки за користування ним.

Вважає, що укладені між нею та відповідачем договір позики від 01.07.2016 року на суму 1104000,00 грн. та договір від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року є недійсними, оскільки вона грошових коштів від відповідача не отримувала про що свідчить відсутність розписки.

На підставі викладеного просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28.01.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

02.03.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона заперечувала проти задоволення позовної заяви посилаючись на те, що відсутність розписки не свідчить про факт непередачі позивачу грошових коштів, з урахуванням чого просила відмовити у задоволенні позову.

Також, від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального провадження.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Встановлено, що 01.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав у борг позивачу грошові кошти в сумі 1104000,00 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становило 40000 Євро.

20.09.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року, відповідно до умов якого було збільшено розмір позики до суми 1726200,00 грн., що за офіційним курсом НБУ становило 60000 Євро.

Відповідно до п. 1 договору позики від 01.07.2016 року позичальник, ОСОБА_1 позичила (взяла у борг) у позикодавця ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1104000,00 грн., що на день укладання цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 40000 Євро. Позичальник зобов`язаний сплачувати позикодавцю відсотки за користування позикою в розмірі 6% річних. Відсотки виплачуються щомісяця, 01 числа до дня повернення позики.

Згідно п. 1.1.2 договору про внесення змін до договору сторони встановили строк повернення боргу до 01.02.2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 01.07.2016 року, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно: земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, село Гнідин, кадастровий номер :01:015:0013, загальною площею 0,1366 га та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 224,6 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №4266.

Встановлено, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач просила визнати недійсним договір позики від 01.07.2016 року та договір від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року, що укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаючись на те, що правочин не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, оскільки вона не отримувала грошових коштів у позику від відповідача, про що свідчить відсутність розписки.

Однак, суд не може погодитися з даним твердженням, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (реальне настання наслідків).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного договору позики від 01.07.2016 року та договору від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року вбачається, що вони укладені у письмовій формі, як того вимагають норми ст.1047 ЦК України, містить підписи та реквізити сторін, а також усі істотні умови договору, зміст даних правочинів не суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно п. 2 договору позики від 01.07.2016 року, ОСОБА_1 свідчить та заявляє, що вона отримала суму позики повністю до підписання цього договору та зобов`язується її повернути в строк до 01.01.2017 року.

Вказаний договір містить підпис ОСОБА_1

Згідно договору від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року, сторонами були внесені зміни до п.п. 1.1.1. п. 1 та 1.1.2 п. 3 договору позики, відповідно до якого позичальник ОСОБА_1 позичила (взяла у борг) у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1726200,00 грн., що на день укладання цього договору за курсом НБУ становить 60000 Євро, зі строком повернення до 01.02.2017 року.

Всі інші умови договору позики від 01.07.2016 року залишаються без змін та діють в частині, яка не суперечить даному договору.

Встановлено, що обидва договори містять підписи сторін та дані договори набули чинності з моменту їх підписання.

Належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в момент підписання оспорюваного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

З договору позики від 01.07.2016 року та договору від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року вбачається, що сторони повною мірою розуміють умови і значення цієї угоди, її правові наслідки. Також сторони підтвердили, що вони діють добровільно і узгоджено, зміст цієї угоди відповідає їх дійсним намірам.

Що стосується відсутності розписки в підтвердження факту отримання позивачем грошових коштів, то це не є підтвердженням неотримання позивачем грошових коштів, оскільки в договорі визначено, що грошові кошти позивач отримала до підписання договору.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, підстав для визнання договору позики від 01.07.2016 року та договору від 20.09.2016 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 01.07.2016 року недійсними немає.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 626, 628, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 282, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та додаткової угоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя