Апеляційне провадження: 22-з/824/220/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ДОДАТКОВА)

28 квітня 2020 року м. Київ

Справа № 755/1139/18

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Яровенко Н.О. 20 червня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 21 червня 2019 року в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в своїх та інтересах малолітньої ОСОБА_6 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року залишено без мін.

10 лютого 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Заяву обґрунтовує тим, що у своїй апеляційній скарзі просив суд апеляційної інстанції :

- Скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року частково в частині відмови позивачу - ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 стосовно визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , увалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила права користування жилим приміщенням адресою: АДРЕСА_1 ;

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , малолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , змінити.

З мотивувальної частині рішення виключити посилання суду на те що « в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що проживання відповідачів в спірній квартир носить вимушений характер, між ними та позивачем ОСОБА_1 виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею відповідачами, між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі.

Змінити мотивувальну частину рішення в цій частині шляхом послання суду на те, що в «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад встановлені ст.71 ЖК Української РСР шість місяців без поважних причин»

Колегією суддів встановлено, що в судовому при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не було розглянуто вимоги апеляційної скарги щодо зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про постановлення додаткового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Вказаний перелік підстав, визначений ст. 270 ЦПК України є вичерпним.

З аналізу наведеної норми вбачається, що ухвалення додаткового рішення можливе судом за умови не ухвалення рішення стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення.

Сторони в судове засідання відповідно до ч.4 ст. 270 ЦПК України не викликалися.

У даній справі, ОСОБА_1 звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою просив суд змінити рішення Дніпровського районного суду від 20 червня 2019 року, виключити посилання суду на те що «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що проживання відповідачів в спірній квартир носить вимушений характер, між ними та позивачем ОСОБА_1 виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею відповідачами, між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі. Змінити мотивувальну частину в цій частині рішення шляхом посилання суду на те, що «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР шість місяців без поважних частин».

Посилався на те, що в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Позивача до відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , малолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , судом першої інстанції зазначено, що «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами та показами свідків,то непроживання Відповідачів в спірній квартирі носить вимушений характер, між ними та позивачем ОСОБА_1 виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею Відповідачами. між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязлеві стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі.».

Проте, ці судові висновки ґрунтуються виключно на припущеннях, не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам та матеріалам справи.

Зазначені висновки суду першої _ інстанції спростовується наданими Позивачем належними, допустимими та достатніми доказами, що знаходяться в матеріалах справи, яким ненадана жодна належна правова оцінка (перелік цих доказів наведено в цій апеляційній скарзі вище), також зазначені висновки суду частково спростовуються й самими же Відповідачами (наведено вище).

Нормами п.2,3 ч.1 ст.376 ЦПК України передбачено, що підставами для зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України): зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Отже, виходячи з того, що висновки у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову Позивача до Відповідачів: ОСОБА_3 .. ОСОБА_5 малолітніх: ОСОБА_4 .. ОСОБА_6 не підтверджені доказами та не відповідають обставинам та матеріалам справи, у суду апеляційної інстанції є усі правові підстави змінити рішення в частині прийнятого рішення суду першої інстанції шляхом зміни в цій частині мотивувальної частини.

Розглянувши доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

26 вересня 1977 року ОСОБА_1 , в складі сім`ї ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_8 (син), був виданий ордер № Г-311082 на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 173).

31 жовтня 1995 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 31 жовтня 1995 року Відділом РАГС Дніпровського району м. Києва (т. 1 а с. 8).

06 березня 2005 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, виданого 06 березня 2005 року відділом РАЦС Канівського МУК) Черкаської області (т. 1 а.с. 211).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , батьками якої записані: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 12 грудня 2013 року Відділом РДАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві (т.2 а.с. 68).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого записані: батько - ОСОБА_11 , мати - ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 21 листопада 2014 року Відділом РДАЦС Дарницького РУЮ у м. Києві (т. 2 а.с. 163).

Згідно довідки вих. 106 від 29 червня 2016 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» ЖЕД № 404, станом на 02 липня 2016 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 5 осіб, а саме: ОСОБА_1 (власник особового рахунку), ОСОБА_2 (колишня дружина), ОСОБА_13 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (онука) (т. 1 а.с. 5). Вказана обставина підтверджується також і довідкою № 62070-0 від 04 грудня 2017 року відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДАу м. Києві (т. 1 а.с. 6).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_2 , за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 65).

18 жовтня 2017 року мешканцями будинку АДРЕСА_3 складено акт з якого вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 в кватирі АДРЕСА_4 вказаного будинку не проживають з 2006 року. Вказаний акт складено ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , мешканцями квартир АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 зазначеного будинку відповідно (т. 1 а.с. 7).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, судом допитані в якості свідків Так, свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показала, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_8 та є подругою ОСОБА_2 з 1972 року, з іншими сторонами вона відносин не має. Повідомила, що її подруга сказала, що не може потрапити до своєї квартири, після чого вони спустилися до квартири АДРЕСА_4 і не змогли туди потрапити. Про конфлікт подруга їй не розказувала, однак, вона часто ночувала в спірній кватирі. В березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до неї з проханням посвідчити акт про не допуск в квартиру, що нею було і зроблено. Наразі в спірному житлі відповідачі не проживають, син ОСОБА_19 не проживає в квартирі з 2009-2010 року, колишня дружина позивача - ОСОБА_2 не проживає в квартирі з 2016 року, а син ОСОБА_20 - станом на 2016 рік не проживав в ній.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні показала, що вона познайомилася з ОСОБА_2 в 1993 році, оскільки вони працювали разом в магазині. Зазначила, що ОСОБА_2 завжди боялася приходити в свою кватиру, а тому вона ходила також в квартиру з ОСОБА_2 , однак, проблема потрапити у житло існує. В спірному житлі наразі проживає позивач та його нова дружина. Відповідач ОСОБА_2 зверталася до неї з приводу підписання акту про непроживання в квартирі, який вона підписала в 2018 році. Причиною того, що відповідачі не проживають в квартирі більше 3 років, є конфлікт між ними та позивачем, який поставив в квартирі новий замок. Наразі ОСОБА_2 проживає в селі, де проживають інші відповідачі їй невідомо, онуки проживають разом зі своїми батьками.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні показала, що вона перебуває з ОСОБА_2 в приятельських відносинах з 2000 року. Восени 2016 року ОСОБА_2 попросила сходити з нею до квартири, двері чоловік відчинив, однак, в квартиру не впустив. Про конфлікт в сім`ї вона знає зі слів ОСОБА_2 , акт про не допуск в кватиру складався в неї вдома. Вказала, що ОСОБА_2 проживає в селі, де проживають інші відповідачі з дітьми - їй невідомо.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні показав, що він знає позивача, оскільки в 2009 році 3 дні він навчався у нього ремонтувати холодильники. Зі слів відповідачів, в 2009 році в спірній квартирі проживав ОСОБА_5 з дружиною, однак, вони виселилися із займаної квартири, що стало підставою для такої дії - він не знає. Зазначив, що його здивувало, що позивач проводив навчання по зварюванню алюмінію та міді на балконі квартири. Свідком сварок він особисто не був.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні показав, що він працює інспектором патрульної поліції м. Києва та виїжджає на виклики. В 2018 року він виїжджав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за даною адресою відбувся сімейний конфлікт. В присутності позивача та інших осіб він оглянув квартиру, в кімнаті стояли меблі, однак, більше ніяких речей в ній не було. Для нормальних умов проживання стан квартири незадовільний, квартира потребує ремонту.

Тобто, в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами та показами свідків, що непроживання відповідачів в спірній квартирі носить вимушений характер, між ними та позивачем ОСОБА_1 виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею відповідачами, між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі.

Крім того встанолено, що постановою ДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30 серпня 2012 року в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_3 до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_1 до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_2 до встановлення ступеня тяжкості отримання тілесних ушкоджень відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину ст. 296 КК України відмовлено; в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_25 відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст. 296 КК України відмовлено (т. 1 а.с. 158-159), а отже висновок суду першої інстанції про те, що у осіб, зареєстрованих в спірному житловому приміщенні, існує конфлікт з приводу користування жилим приміщенням, є обґрунтованим.

Докази, на які посилається ОСОБА_1 в своїй апеляційний скарзі не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині виключення з мотивувальної частини посилання «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що проживання відповідачів в спірній квартир носить вимушений характер, між ними та позивачем ОСОБА_1 виникають спори та конфлікти з приводу користування спірною квартирою, оскільки позивач заперечує проти проживання і користування нею відповідачами, між сторонами впродовж тривалого часу склалися неприязні стосунки, що утруднюють їх спільне проживання в квартирі» та зміні мотивувальної частини рішення шляхом посилання суду на те, що «в судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР шість місяців без поважних частин»,не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 270, 300 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна