Ухвала

08 травня 2020 року

місто Київ

справа № 761/39876/17

провадження № 61-7374ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_3

про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на зазначену квартиру.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем не надано докази того, що її право власності на спірну квартиру оспорюється. Оскільки вимога про встановлення добросовісності набуття не може бути предметом позову, докази пред`явлення позову про витребування майна не надано, відсутні підстави для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції додатково встановив такі обставини.

Постановою Господарського суду Київської області від 15 жовтня 2012 року визнано Приватне підприємство «Лекс» (далі - ПП «Лекс») банкрутом і розпочато ліквідаційну процедуру.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24 лютого 2016 року визнано недійсними результати прилюдних торгів, проведених 25 вересня 2015 року, а також укладений між ПП «Лекс» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року заяву ліквідатора ПП «Лекс» задоволено, витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ПП «Лекс» квартиру АДРЕСА_1 .

За наведених обставин суд апеляційної інстанції зробив висновок, що оскільки зазначені рішення, якими встановлено належність права власності на спірну квартиру за ПП «Лекс», є чинними, тому відсутні підстави для визнання права власності у цьому спорі між тими самими сторонами відповідно до статей 330, 388, 392 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції врахував, що у господарській справі № Б8/183-11 досліджувалися обставини добросовісності набуття права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, яка вибула із володіння ПП «Лекс» поза волею власника.

ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 24 квітня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила:

- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) щодо преюдиційності рішення суду у іншій справі, у якій склад учасників не є тотожним; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) щодо кваліфікації обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

І. В оцінці наведених заявником підстав для відкриття касаційного провадження у зв`язку з неврахуванням судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року, необхідно виходити з такого. У зазначеній справі Верховним Судом зроблено висновок, що не може рішення у іншій справі визнаватися преюдиційним у разі, якщо учасники таких справ не є тотожними, також преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, а не їх правова оцінка.

Зі змісту ухвали Господарського суду Київської області від 27 липня 2017 року у справі № Б8/183-11, на висновки та встановлені обставини якої посилався суд апеляційної інстанції у цій справі, випливає, що у справі № Б8/183-11 та цій справі брали участі ті самі учасники, ОСОБА_2 та ПП «Лекс», також зазначені справи мають спільний предмет спору: квартира АДРЕСА_1 .

За наведених обставин Верховний Суд визнає наведене заявником посилання на неврахування судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) помилковим, що не свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо зазначення та обґрунтування підстав касаційного скарження. За висновком Верховного Суду наведений правовий висновок не може бути застосований у цій справі, оскільки таке рішення не підтверджує доводи заявника про суперечливість висновків, викладених в оскаржуваному рішенні правовим висновкам Верховного Суду.

ІІ. В оцінці наведених заявником підстав касаційного провадження у зв`язку з неврахуванням судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року, Суд виходить з такого.

У зазначеній справі Верховним Судом зроблено висновок, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Проте, зміст оскаржуваного заявником рішення суду апеляційної інстанції не містить висновків про неправильно обраний позивачем спосіб захисту прав, неправильне правове обґрунтування позовних вимог.

Разом з цим, доводи касаційної скарги не містять обґрунтування, у чому саме полягає неправильність правової кваліфікації спірних правовідносин судом апеляційної інстанції та які норми права суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були застосувати під час розгляду такої справи.

Отже, заявник у своїх доводах формально наводить посилання на певні правові висновки суду касаційної інстанції, проте не обґрунтувала, у чому саме полягає невідповідність оскаржуваних рішень таким висновкам.

Верховний Суд визнає посилання заявника на наведені правову позиції Верховного Суду помилковим приводом для обґрунтування права на касаційне оскарження, що виключає з наведених підстав відкриття касаційного провадження.

Інших підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 не навела.

Верховний Суд робить висновок, що у поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також формальні посилання на певні правові висновки Великої Палати Верховного Суду без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконала вимоги процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний