ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/223/19 Номер провадження 22-ц/814/132/20Головуючий у 1-й інстанції Коновод О.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 10:27:55 до 10:34:55; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 18 жовтня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, після зміни позовних вимог, остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики за період з моменту виникнення боргових зобов`язань по квітень 2019 року включно у сумі 1 155 574, 60 грн., з яких 6 409 000 грн. - сума позики, 441 447 грн. - проценти за користування грошовими коштами, 165 522 грн. 30 коп. - інфляційні втрати, 139 605 грн. 30 коп. - пеня.

В обґрунтування заявлених вимог зроблено посилання на невиконання відповідачем зобов`язань з повернення коштів, отриманих згідно розписки від 30 липня 2009 року.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та адвокат Ларькіна Г.Ю., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказували на те, що рішення суду першої інстанції є суперечливим, оскільки одна його частина (щодо обставин справи, які начебто підтверджують відсутність порушення прав позивача) суперечить іншій (в частині застосування наслідків спливу строків позовної давності).

В апеляційній скарзі стверджується про помилковість висновку суду першої інстанції про пред`явлення вимоги про повернення позики у серпні 2013 року, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання такої вимоги відповідачем, отже початок перебігу трирічного строку давності слід рахувати з дати пред`явлення другої вимоги, направленої відповідачу 29 квітня 2016 року.

Окрім того, позивач 05.12.2018 року вже звертався з позовом до суду щодо стягнення коштів, однак вказаний позов залишено без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Павелко Р.С., представник ОСОБА_2 , навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки сам позивач стверджував про пред`явлення вимоги з повернення коштів саме у серпні 2013 року.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, у формі складання боргової розписки, відповідно якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 409 000 грн. які останній зобов`язався повернути (а.с.6). У розписці сторонами не обумовлений строк повернення коштів.

У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, а тому позивачем нарахована заборгованість за станом на квітень 2019 року у сумі 1 155 574, 60 грн., які складаються з:

- 409 000 грн. основного боргу;

- 441 447 грн. процентів за користування грошовими коштами;

- 165 522,30 грн. інфляційних втрат;

- 139 605,30 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань (а.с.93).

01 серпня 2013 року ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 вимогу про негайне повернення 409 000 грн. згідно розписки від 30 липня 2009 року (а.с.7)

У матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_2 зазначеної вимоги.

29.04.2016 року ОСОБА_1 направлено повторну вимогу ОСОБА_2 про повернення коштів отриманих останнім згідно розписки від 30 липня 2009 року (а.с.9)

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 цієї вимоги.

10.04.2019 року у відзиві на позовну заяву відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності, на обґрунтування якого посилається на те, що позивач просить стягнути борг згідно з розпискою від 30.07.2009 року, а позивач звернувся до суду лише в лютому 2019 року (а.с.69-71).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права лише 04.02.2019 року, тобто після спливу п`яти років з дня пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів.

Рішення суду першої інстанції у частині встановлених обставин щодо укладення договору позики між сторонами спору учасниками справи не оспорюється, а тому при вирішення спору апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_2 мав повернути позичені кошти ОСОБА_1 відповідно до умов абзацу другого ч.1 ст.1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги позикодавцем.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовані нормами глав 47,48,51,52,71 Книги п`ятої ЦК України (Зобов`язальне право).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Досліджуючи договір позики чи боргову розписку, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У зв`язку з цим, наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку з повернення грошових коштів (ч.3 ст.545 ЦК України).

Суд першої інстанції, дослідивши наявний в матеріалах справи оригінал боргової розписки (т.1 а.с.160), яка містить зобов`язання однієї особи ( ОСОБА_2 ) повернути іншій особі ( ОСОБА_1 ) визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позичкового зобов`язання, зробив правильний висновок про доведеність як факту укладення між сторонами договору позики і його виконання позикодавцем, так і факту невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики.

Відповідно ч.2 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги позикодавцем.

Аналогічні за змістом положення закріплені у ст.530 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що ними врегульоване питання строку виконання зобов`язання, а не процедура досудового врегулювання спору.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" від 20.12.2007).

Ключовим доводом апеляційної скарги є теза проте, що суд першої інстанції помилився при встановленні терміну початку перебігу строку позовної давності, оскільки перша вимога про повернення коштів від 01 серпня 2013 року повернулася неврученою (у справі відсутні докази про її отримання), а тому строк давності слід рахувати з дати направлення другої вимоги - 29 квітня 2016 року.

Аналізуючи наведені доводи, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

У позовній заяві, поданій суду у лютому 2019 року, ОСОБА_1 стверджує, що перша вимога про повернення коштів направлена поштою ОСОБА_2 01 серпня 2013 року і повторно 29 квітня 2014 року, отже, за твердженням позивача, відлік обов`язку повернення грошових коштів та санкцій має вестися з 15 серпня 2013 року (т.1 а.с.2).

Після ознайомлення з відзивом на позов, у якому заявлено про застосування наслідків пропуску строків давності (т.1 а.с.69-71), позивач у заяві про зміну вимог (т.1 а.с.94-95) вже твердить лише про другу письмову вимогу і вважає, що відлік строку давності слід вести з 14 травня 2016 року.

Позивач у позові стверджує, що вони з відповідачем тісно спілкувалися, допомагали одне одному, мали спільні інтереси, тощо. Ця обставина не заперечується і відповідачем.

У матеріалах справи наявні світлокопії описів вкладень і квитанцій на підтвердження відправлення відповідачу як першої, так і другої письмової вимоги (т.1 а.с.7-9), проте в матеріалах справи відсутні докази як отримання відповідачем цих вимог, так і їхніх повернень без вручення.

Як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував (визнавав) факт пред`явлення йому вимоги про повернення коштів у серпні 2013 року, у зв`язку з чим відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України ця обставина не потребує додаткового підтвердження (доказування).

Наведені обставини достеменно підтверджують те, що станом якнайменше на вересень 2013 року позивач був та/або мав бути обізнаний про порушення його цивільного права, проте всупереч принципу добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин чекав майже три роки (без трьох місяців) і ще раз направив письмову вимогу відповідачу, після чого через майже два з половиною роки звернувся до суду з позовом.

При цьому позивачем не надано обґрунтованих доводів чи пояснень щодо існування у нього об`єктивних перешкод для звернення до суду з позовом, починаючи з вересня 2013 року, тобто з моменту, коли він мав би усвідомити факт порушення відповідачем свого обов`язку з повернення коштів.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Отже, в апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення постанови у справі.

Таким чином враховуючи ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь держави 14 400 грн..

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 14 400 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 травня 2020 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов