Справа № 183/6869/19
№ 2/183/1532/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

за участю секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака Оксана Василівна, про визнання права особистої приватної власності на майно, що набуте під час перебування у шлюбі,-

в с т а н о в и в:

30.10. 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 10.07.1963 року по 15.05.1985 року вона перебувала у зареєстрованих шлюбних відносинах з ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.08.1989 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі свідоцтва про право власності, яке видане Новомосковською міською адміністрацією 27 січня 1994 року, у відповідності до розпорядження № 42 від 11.01.1991 року, зареєстрованого Новомосковським БТІ в реєстровій книзі за № 29-1 від 27.01.1994 року, позивачеві належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, позивач зазначає, що в період шлюбу з першим чоловіком, а саме в 1983 році, на підставі письмової заяви, вона вступила до житлово-будівельного кооперативу «Южний» м.Новомосковська та отримала квартиру АДРЕСА_3 , за яку сплачувала вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Оскільки на той час, шлюбні відносини між нею та ОСОБА_3 вже фактично припинилась, всі пайові внески вносилися особисто нею і ці обставини підтверджуються відповідними квитанціями та довідкою ЖБК «Южний».

В жовтні 1985 року, вже після офіційного розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , в присутності голови та членів ЖБК «Южний», нею було сплачено колишньому чоловіку ОСОБА_3 компенсацію за придбану в період шлюбу квартиру АДРЕСА_3 3000,00 (три тисячі) рублів. При цьому позивач посилається на наявність розписки ОСОБА_3 від 05.10.1985 року.

27 січня 1994 року, тобто вже в період шлюбу з ОСОБА_5 , позивачем було отримано правовстановлюючий документ на квартиру - свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , але ОСОБА_5 ніколи на неї не претендував, тому позивач вважає себе єдиним власником квартири.

18 жовтня 2019 року, позивач, маючи намір відчужити квартиру, звернулася до нотаріуса з відповідним пакетом документів, однак постановою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В., їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на думку нотаріуса квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя.

Зважаючи на те, що відповідач по справі являється спадкоємцем померлого ОСОБА_5 , позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року відкрите провадження у справі.

В підготовче судове засідання сторони не з`явилися, кожен окремо, звернулися до суду з заявами про розгляд справи у їх відсутність, позивач свій позов підтримала (а.с.49), відповідач позов визнала (а.с.50).

Зважаючи на подані сторонами заяви, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , 1943 року народження, в період з 10 липня 1963 року по 15 травня 1985 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , про що свідчать копія свідоцтва про одруження (а.с.5) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 16.08.1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 8).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 90

На підставі свідоцтва про право власності, яке видане Новомосковською міською адміністрацією 27 січня 1994 року, у відповідності до розпорядження № 42 від 11.01.1991 року, зареєстрованого Новомосковським БТІ в реєстровій книзі за № 29-1 від 27.01.1994 року, позивачеві належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

При цьому сума пайового внеску за квартиру у розмірі 4507 рублів сплачена нею 23 грудня 1985 року, тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , про що свідчить довідка ЖБК «Южний (а.с. 19), та до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , однак свідоцтво про право власності на житло нею отримано в період шлюбу з ОСОБА_5 .

На підтвердження обставин, викладених у позові щодо сплати коштів колишньому чоловікові ОСОБА_3 позивачем подано акт від 05.10.1985 року та розписку останнього про отримання від дружини 3000 рублів в рахунок компенсації за придбану квартиру (а.с. 27-28)

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Спірні правовідносини виникли між сторонами до 01.01.2004 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі КпШС України), а тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28 КпШС України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічне правове положення закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Таким чином, зазначеною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Згідно частини 2 статті 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

В Сімейному кодексі України аналогічне регулюються положеннями статей 119-120 СК України, відповідно до яких у разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів.

Зазначеними вище матеріалами справи стверджується, що спірне нерухоме майно набуте позивачем за час шлюбу з ОСОБА_3 , але зважаючи на виплату йому компенсації, суд приходить до висновку, що квартира набута у власність за особисті кошти позивача.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою.

Поряд з цим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття спірного нерухомого майна в період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , але за кошти, які належали позивачеві особисто. Так само у суду не має обґрунтованого сумніву у добровільності визнання цих обставин відповідачем, з огляду на те, що реєстрація права власності на нерухоме майно було здійснене в період шлюбу позивача з ОСОБА_5 .

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_6 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4,12,76,81,82,89,223,263,265 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через канцелярію Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Сорока О.В.