Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 280/1083/17

провадження № 61-39423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2018 року у складі судді Василенка Р. О. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась через свого представника до суду із позовом, у якому просила визнати неправомірними дії Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (далі - Житомирське БТІ) з включення у технічному паспорті житлового будинку АДРЕСА_1 , виданому на ім`я ОСОБА_1 , до плану жилого будинку підвальних приміщень загальною площею 40,70 кв. м та зобов`язати відповідача виключити з вказаного технічного паспорту з плану жилого будинку підвальні приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 березня 1987 року працівники Житомирського БТІ виготовили на ім`я ОСОБА_1 технічний паспорт на зазначений житловий будинок, у якому до загальної площі будинку неправомірно включено допоміжні підвальні приміщення площею 40,70 кв. м. У зв`язку із введенням податку на нерухоме майно дане порушення завдає шкоди майновим інтересам позивача.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що податковим повідомленням-рішенням про сплату податку на нерухомість права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , яка не є власником будинку, не порушуються.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають встановленим судом обставинам справи та ґрунтуються на чинному законодавстві.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що, звертаючись до апеляційного суду, позивач просила у своїй апеляційній скарзі розглянути клопотання та заяву про залучення ОСОБА_4 (її спільної дочки з ОСОБА_5 ) третьою особою на стороні позивача, а також розглянути клопотання про отримання пояснень ОСОБА_4 по суті справи, проте апеляційний суд всупереч вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не дослідив та не зазначив у мотивувальній частині рішення всупереч пункту 1 частини четвертої статті 265 ЦПК України фактичні обставини, причини відхилення клопотання, заяви про долучення ОСОБА_4 третьою особою на стороні позивача та необґрунтовано відхилив клопотання позивача про отримання пояснень ОСОБА_4 по суті справи, про що свідчить відсутність опису відповідних доказів та правовідносин, які вказаними клопотаннями/заявами визначаються, в мотивувальній частині постанови суду, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого суд прийшов до помилкового рішення про відмову в задоволенні позову, що за нормами статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд.

Також заявник зазначає, що відповідач, на якого за частиною третьою статті 81 ЦПК України покладено обов`язок доказування, відзиву на апеляційну скаргу не подавав, як визначено пунктом 3 частини другої статті 360 ЦПК України, у відзиві на позовну заяву не обґрунтував заперечень щодо змісту і вимог позовної заяви, не надав доказів правомірності включення підвальних приміщень до житлової площі в технічному паспорті будинку. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує, що спір між позивачем та відповідачем стосується спірних взаємовідносин, які відбулися 20 березня 1987 року, учасником яких не була і не могла бути ОСОБА_4 , так як власником будинку стала лише з 14 жовтня 2006 року, і це факт, визнаний судом. Відповідач не надав жодного доказу можливості самостійного оскарження ОСОБА_4 помилки в технічному паспорті, до складання якого вона не мала жодного відношення.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не обґрунтували, як вимагає пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, мотиви відхилення доказів заявника про те, що неправильне відображення відповідачем в технічному паспорті нежилих приміщень, як жилих, що являється предметом спору, відбулося 20 березня 1987 року, коли позивач стала власником будинку і була його власником до дарування будинку дочці 14 жовтня 2006 року, що відображення площі підвальних приміщень в житловій площі будинку призводить до збільшення суми комунальних платежів, впливає на розмір призначення субсидії для оплати комунальних платежів, чим завдається шкода інтересам позивача; суди не врахували, що ОСОБА_4 , яка не була учасником правовідносин щодо виготовлення технічного паспорта, позбавлена права його оскарження, що свідчить про порушення частини п`ятої статті 263 ЦПК України, за якою обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду від Житомирського БТІ надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на її безпідставність, відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими. Інших відзивів станом на дату розгляду справи Верховним Судом не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження № 61-39423ск18 призначено судді-доповідачу Хопті С. Ф.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із Коростишівського районного суду Житомирської області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року провадження № 61-39423св18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судамивстановлено, що 20 березня 1987 року Житомирським БТІ виготовлений технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 жилою площею 65,4 кв. м, загальною площею 152,8 кв. м, який виданий на ім`я ОСОБА_1

14 жовтня 2006 року ОСОБА_1 подарувала цей будинок своїй дочці

ОСОБА_4. ОСОБА_4. направлено податкове повідомлення-рішення від 13 червня 2017 року про сплату податку на нерухоме майно - вищевказаний будинок в сумі 1 233,31 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частина друга статті 16 ЦК України містить можливі способи захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 386 ЦК України визначено основні засади захисту права власності, зокрема держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку (частина третя статті 156 ЖК Української РСР).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до підпункту 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не є власником будинку, і позовні вимоги щодо зміни площі будинку стосуються у цій справі лише власника будинку, якою є ОСОБА_4 , а користувач, яким є позивач, зареєстрована і проживає у будинку, наділена правами щодо користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду, що регулюється главою 6 ЖК Української РСР, але це не наділяє користувача правами щодо розпорядження цією власністю.

Посилання заявника в касаційній скарзі на необґрунтоване відхилення апеляційним судом її клопотання та заяви про залучення до справи ОСОБА_4 третьою особою на стороні позивача, отримання пояснень ОСОБА_4 по суті справи та відсутність у мотивувальній частині оскаржуваної постанови причин такого відхилення, не приймаються колегією суддів, оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень не має права залучати співвідповідачів чи третіх осіб на стадії апеляційного провадження, матеріали справи містять підтвердження, що 13 червня 2018 року під час судового засідання апеляційним судом було вирішено про відхилення зазначеного клопотання ОСОБА_1 із відповідним поясненням, що суд апеляційної інстанції не має повноважень на стадії апеляційного провадження залучати до участі у справі будь-яких осіб (протокол судового засідання: а. с. 71 - 74), при цьому як позивач, так і її представник - ОСОБА_5 , були присутні на зазначеному судовому засіданні.

Матеріали справи не містять підтвердження, що у суді першої інстанції позивачем (її представником) заявлялись клопотання про залучення ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу, що ОСОБА_4 не була позбавлена можливості вступити у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, а також не позбавлена права звернутися до суду із самостійним позовом в разі порушення її законних прав та інтересів.

Посилання заявника на те, що відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, у відзиві на позовну заяву не обґрунтував заперечень щодо змісту і вимог позовної заяви, не надав доказів правомірності включення підвальних приміщень до житлової площі в технічному паспорті будинку, відхиляються колегією суддів, оскільки зазначене не є підставою для задоволення позову на користь ОСОБА_1 , не спростовує правильних висновків судів по суті справи та відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу є правом учасників справи.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували мотивів відхилення доказів заявника щодо неправильного відображення відповідачем в технічному паспорті нежилих приміщень, як жилих, що відбулося 20 березня 1987 року, коли позивач стала власником будинку і була його власником до дарування будинку дочці 14 жовтня 2006 року, а також щодо того, що відображення площі підвальних приміщень в житловій площі будинку призводить до збільшення суми комунальних платежів, впливає на розмір призначення субсидії для оплати комунальних платежів, чим завдається шкода інтересам позивача, також відхиляються, оскільки обставини про правомірність включення підвальних приміщень до технічного паспорту будинку не можуть бути предметом судового розгляду у цій справі, так як не впливають на права чи обов`язки позивача стосовно зазначеного об`єкта нерухомості, яка не є його власником. Податкове повідомлення-рішення від 13 червня 2017 року про сплату податку на нерухоме майно в сумі 1 233,31 грн було направлено його власнику - ОСОБА_4 , що відповідає підпункту 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК України, і зазначений податок не є витратами по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту у розумінні частини третьої статті 156 ЖК Української РСР.

При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що доводи ОСОБА_1 про те, що спір стосується її прав та обов`язків, оскільки неправомірне відображення у технічному паспорті жилого будинку підвальних приміщень відбулося ще 20 березня 1987 року, коли вона була власником будинку, а не її дочка ОСОБА_4 , на правильність висновків суду у справі не впливають.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що, як суд першої, так і суд другої інстанції, у мотивувальній частині мали б зазначити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону яким керувався, так і доводи щодо вирішення питання, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржувані судові рішення містять висновки щодо сукупності доказів, оцінки цих доказів, визначення правовідносин, що виникли між сторонами, та застосування норм матеріального і процесуального права, а тому відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, зазначеним у позовній заяві та апеляційній скарзі позивача, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги). Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування постановлених у справі судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик