Єдиний номер справи 490/5783/19
Провадження 22-ц812/945/20 Головуючий по 1 інстанції Гуденко О.А.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2020р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Цуркан І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2020р.

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

встановила:

У червні 2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 123077,38 грн. заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 16 серпня 2011 року уклав з відповідачем кредитний договір, за умовами якого надав позичальнику кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 11 червня 2019р. складає 580448,76 грн. (17084,81 грн. основний борг, 558631,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4732,15 грн. заборгованість з пені та комісії), позивач просив стягнути частину цієї заборгованості, а саме 123077,38 грн. з яких 17084,81 грн. основний борг, 105992,57 грн. проценти за користування кредитом за період з 16 серпня 2011р. по 31 липня 2017р.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2020р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ Приватбанк, посилаючись на незаконність рішення суду, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та відсотки.

За змістом ст.ст.526,527,530,612 ЦК зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог Цивільного Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 16 серпня 2011 року між ПАТ КБ Приватбанк і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення закону та умов договору відповідач не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань. У зв`язку з чим, станом на 11 червня 2019р. виникла заборгованість за тілом кредиту, яка за розрахунком позивача становить 17084,81 грн.

В суді першої інстанції відповідачем заявлено вимогу про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1.1.7.31. Умов і правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позовної заяви, позовна давність до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором установлена сторонами тривалістю 50 років.

Разом з тим, зазначені Умови не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності (постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі №6-16цс15).

Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення основного боргу та процентів повинна застосовуватись загальна позовна давність тривалістю у 3 роки.

У відзиві на позовну заяву відповідач не лише зазначив, що строк дії виданої йому банком картки закінчився у квітні 2016р., а й надав фотокопію відповідної картки. При цьому відповідач наголошував, що картки з більшим строком дії не замовляв і відповідно не отримував (а.с.51,56).

У відповіді на відзив представник позивача вказував, що відповідачу було видано, в тому числі й картку зі строком дії до листопада 2017р. На підтвердження чого надав лише лист за своїм підписом (а.с.65,67).

В запереченнях відповідач знову акцентував на тому, що не замовляв і не отримував «перевипущеної» картки, а також звертав увагу на відсутність доказів з цього приводу.

ПАТ КБ Приватбанк інших доказів не надав.

Вирішуючи спір по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказах суд встановив, що Банк видав відповідачу платіжну картку зі строком дії до квітня 2016 року. Останній платіж по картці здійснено 09 червня 2016 року.

З позовом до суду Банк звернувся 18 червня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення прийшов до висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Такий висновок суду не спростовано, оскільки апеляційна скарга не містить жодного аргументу щодо незаконності такої підстави відмови в задоволенні позову.

За таких обставин в даному апеляційному провадженні наявні підстави для застосування положень ч.1 ст.367 ЦПК.

Посилання в апеляційній скарзі на не застосування правових позицій вищого судового органу не відповідають дійсності, так як в рішенні є посилання на постанову Верховного Суду України від 18.06.2014р. (справа 6-61цс14), постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. (справа №342/180/17).

Відмова в задоволенні вимог про стягнення тіла кредиту у зв`язку з пропуском строку позовної давності поширюється і на вирішення вимоги про стягнення процентів, нарахування яких безпосередньо пов`язано з основним боргом, а тому апеляційна скарга і в цій частині є необґрунтованою.

Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2020р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів у випадках, передбачених ст.389 ЦПК з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2020р.

Головуючий: Судді: