Справа № 446/741/19 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/765/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Львівгаз» в особі філї - Кам`янка-Бузького управління експлуатації газового господарства про визнання протиправним, незаконним та скасування рішення районної ради,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 31 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Львівгаз» в особі філї - Камянка-Бузького управління експлуатації газового господарства про визнання протиправним, незаконним та скасування рішення районної ради відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, спірні газові мережі побудовані за рахунок коштів колишніх місцевих колгоспів, а також власних коштів мешканців сіл, які самостійно та за власний рахунок їх будували.

На момент прийняття рішення №15 від 23 січня 2003 року Кам`янка-Бузька районна рада ІV скликання не була наділена повноваженнями щодо визначення розподільчих газопроводів безгосподарними та передачі його на баланс Кам"янко-Бузькому УЕГТ.

Безпідставна передача на баланс розподільчих газопроводів безоплатно, порушує його особисті права та інтереси як рівноправного члена територіальної громади.

Просить рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 31 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є уродженцем міста Кам`янка-Бузька Львівської області, а з 07 липня 2011 проживає с. Прибужани, що на даний час належить до Кам`янка-Бузької об`єднаної територіальної громади.

06 грудня 2002 №710 Філія Кам`янка-Бузького управління по експлуатації газового господарства звернулась до голови Кам`янка-Бузької районної ради з клопотанням, в якому просить розглянути питання про безоплатну передачу на баланс розподільчих газопроводів, які є безгосподарськими і знаходяться на території району.

Виконавчий комітет Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області листами від 18 грудня 2002 №929 та №930 відповідно, погодив безоплатну передачу Кам`янка-Бузькому УЕГГ на баланс розподільчих газопроводів, які є безгосподарськими та знаходяться на території міста, а також дворових вводів, які обслуговує управління газового господарства (а.с. 11,14).

Рішенням Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області від 23 січня 2003 року №15 вирішено передати безоплатно розподільчі газопроводи на баланс Кам`янка-Бузького УЕГГ, які були без господарськими і знаходилися на території місцевих рад району (а.с. 13).

У позовній заяві позивач зазначав, що передачею розподільчих газопроводів на баланс Кам`янка-Бузького УЕГГ відповідач порушив його право власності, як мешканця відповідного населеного пункту, в силу факту спорудження такого майна власним коштом мешканців.

Однак такі посилання позивача на наявність у нього права власності на розподільчі газопроводи суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставними.

Так, елемент системи газопостачання, визначено розподільчі газопроводи у чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення редакції ДБН «Газопостачання» В.2.5-20-2001, затверджених Наказом Держбуду України від 23.04.2001 №101. Також поняття «розподільних газопроводів» визначено, як складова системи газопостачання, у наступній редакції ДБН «Газопостачання» ДБН В.2.5.-20:2018.

Тому розподільчі газопроводи є складовою системою газопроводу (газопостачання) та, в розумінні цивільного законодавства, є річчю, оскільки окремого правового режиму для такого об`єкту права цивільне законодавство не передбачає.

Позивач не навів будь-яких об`єктивних обставин та не надав належних і допустимих доказів того, що він набув право власності на спірні об`єкти системи газопостачання - розподільчі газопроводи. Відтак є безпідставними його посилання на факт виникнення у нього права власності на таке майно, а отже і на порушення його права як власника.

При цьому суд першої інстанції правильно відзначив, що питання приналежності спірного майна до певних форм власності чи конкретному суб`єкту, або ж до безхазяйного майна, суд не вирішує у даній справі, так як таке питання не було предметом даного судового розгляду, а оцінює лише правомірність оскаржуваного рішення та порушення інтересів позивача.

Безпідставними є доводи позивача про припинення права власності на спірний об`єкт внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Як видно з оскаржуваного рішення, таким вирішено передати безоплатно розподільчі газопроводи на баланс, а не вирішено передати таке майно у власність.

Так у Положенні (стандартів) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 21.06 1999 було визначено, що баланс підприємства це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання та власний капітал.

Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (такої правової позиції притримувався Верховний Суд України у Постанові від 12.06.2007 у справі №4/793).

Також, як роз`яснено у пункті 23 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Тому поняття «передачі майна на баланс» не є тотожним поняттю «передача майна у власність», а відтак спірне рішення не призвело до припинення права власності будь-якого суб`єкта, як вважав позивач, а отже його вимоги є необґрунтованими.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення Кам`янка-Бузької районної ради №15 від 23 січня 2003 року, оскільки таке прийнято в межах повноважень визначених ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції чинній на момент прийняття рішення).

Не знайшли свого підтвердження й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення його законних прав та інтересів як члена Кам`янко-Бузької територіальної громади.

Як зазначено у ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив: Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Верховний Суд у Постанові від 20 лютого 2019 року №522/3665/17 вказав, що заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Оцінюючи заінтересованість позивача у спірному рішенні районної ради, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що таке рішення не потягло для позивача, як суб`єкта цивільних правовідносин, конкретних правових наслідків, оскільки не доведено наявність у нього будь-якого права на спірне майно.

А оцінюючи право позивача звертатися до суду за захистом інтересів територіальної громади, поза відносинами представництва, суд правильно вважав, що таке право у позивача не є абсолютним і в даному випадку відсутнє.

ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах територіальної громади, проте остання не уповноважувала його на такі дії і сам позивач не є обраною особою внаслідок народного волевиявлення, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 31 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.