Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 757/63940/16-ц

провадження № 61-33704св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Карпенко С. О., Крата В. І., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» було укладено договір № 36879004 на вклад «Депозитний» на ім`я позивача, відповідно до умов якого позивачем були розміщені грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США строком на 13 місяців, днем повернення депозиту було визначено 11 серпня 2014 року. Також 04 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір № 5575484 на вклад «Накопичувальний» на ім`я позивача, за умовами якого банк прийняв від позивача грошовий вклад в розмірі 21 415,00 грн з правом поповнення додатковими внесками на суму не менше 500,00 грн строком на 6 місяців, днем повернення депозиту визначено було 04 лютого 2014 року зі сплатою процентів за користування депозитом в розмірі 15% річних. 23 серпня 2013 року та 18 лютого 2014 року позивачем було поповнено вкладний (депозитний) рахунок на 500,00 грн та 1 644,00 грн відповідно. Таким чином сума вкладу склала 23 559,00 грн.

Звернувшись 16 вересня 2015 року до іншого відділення банку, оскільки у м. Харцизьку Донецької області, де було розміщено депозитні вклади, проводиться антитерористична операція, а саме до Донецького обласного управління банку, після закінчення строків, на які були укладені договори, позивачеві не було повернуто суми вкладів з нарахованими відсотками.

Позивач отримав належні йому суму вкладів та нарахованих відсотків за вкладом у гривні лише 19 квітня 2016 року, а у доларах США - 11 серпня 2016 року.

Позивач зазначав, що з огляду на те, ще розмір неустойки як відповідальність банка не був передбачений умовами договорів банківського вкладу, тому має застосовуватись пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже відповідач відповідно до розрахунку позивача має сплатити пеню за прострочення повернення вкладу шляхом їх переказу на інший рахунок, а саме: вкладу в гривні за період з 22 вересня 2015 року (дня, наступного за днем через два операційні дні після звернення позивача до банку з заявою про виплату вкладу шляхом його переказу на інший рахунок) по 18 квітня 2016 року (день, що передує переказу коштів) та вкладу в доларах США за період з 22 вересня 2015 року (дня, наступного за днем через два операційні дні після звернення до банку з платіжним дорученням про виплату вкладу шляхом його переказу на інший рахунок) по 10 серпня 2016 року (день, що передує переказу коштів). Але виходячи із встановленої статтею 258 ЦК України позовної давності в один рік, пеня нарахована позивачем: за вкладом в гривні за період з 15 грудня 2015 року по 18 квітня 2016 року включно (125 днів) в сумі 98 252,75 грн, за вкладом в доларах США за період з 15 грудня 2015 року по 10 серпня 2016 року включно (239 днів) в сумі 655 548,45 грн.

Позивач, враховуючи передбачені в пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 ЦК України засади справедливості, добросовісності, розумності як складові елементи загального конституційного принципу верховенства права, а також можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) судом, якщо він значно перевищує розмір збитків, під яким слід розуміти суму, на яку нарахована неустойка, у зв`язку із порушенням строків виплати відповідачем грошових коштів, просив стягнути з відповідача пеню за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 26 000,00 грн, пеню за прострочення вкладу в доларах США та процентів у розмірі 130 000,00 грн.

Також просив стягнути інфляційні втрати за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 1 703,65 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого гривневого вкладу та процентів за період з 22 вересня 2015 року до 18 квітня 2016 року (209 днів) у розмірі 450,08 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого вкладу в доларах США та процентів за період з 22 вересня 2015 року по 10 серпня 2016 року (323 дні) у розмірі 3 503,45 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 26 000 грн, пеню за прострочення повернення вкладу в доларах США та процентів у розмірі 130 000 грн, суму інфляційних втрат за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 1 703,65 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого гривневого вкладу та процентів у розмірі 450,08 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого вкладу в доларах США та процентів у розмірі 3 503,45 грн, що разом становить суму у розмірі 161 657,18 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов договорів від 11 липня 2013 року № 36879004, від 04 серпня 2013 року № 55754804 було порушено охоронювані законодавством0 права позивача, які підлягають захисту у відповідності до вимог статей 611, 625 ЦК України та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що саме дії позивача ОСОБА_1 , при зверненні його до відділення установи банку в місті Києві, призвели до неможливості вчасного отримання ним належних грошових коштів, враховуючи послідовність дій, які необхідно провести банку при виплаті коштів клієнту з рахунків, відкритих в установах філій - Донецького та Луганського обласних управлінь АТ «Ощадбанк». В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до будь-якого філіалу банку з вимогами про виплату коштів за депозитними договорами, в тому числі до 16-17 вересня 2015 року.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права позивача ОСОБА_1 зі сторони ПАТ «Державний ощадний банк України». Водночас, суд першої інстанції, при ухваленні судового рішення, не взяв до уваги Тимчасовий порядок здійснення переказів вкладів, затверджений постановою правління АТ «Ощадбанк» від 17 березня 2014 року №199 (далі - Тимчасовий порядок), який, зокрема, підлягав застосуванню на момент проведення антитерористичної операції, визначає поняття та загальний порядок здійснення переказів вкладів клієнтів філій - Донецького та Луганського обласних управлінь АТ «Ощадбанк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції безпідставно послався на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права позивача зі сторони відповідача, адже за змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що до відповідача він звернувся 17 вересня 2015 року за отриманням своїх коштів не достроково, а після настання термінів повернення вкладів.

Крім того, заявник у касаційні скарзі посилається на те, що в порушення вимог статті 316 ЦПК України 2004 року мотивувальна частина рішення апеляційного суду не містить жодного посилання на норми матеріального права, відповідно до якого суд відмовив позивачеві у позові. Апеляційний суд, посилаючись лише на Тимчасовий порядок, не взяв до уваги, що згідно з пунктом 2 цього порядку переказ вкладу, зарахування коштів на рахунок та виплата цих коштів здійснюється з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку України, про що позивачем було зазначено в доповненнях до заперечень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У липні 2017 року від ПАТ «Державний ощадний банк України» на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких відповідач просить касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити в силі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 757/63940/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу направлено на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справа повернута на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що 11 липня 2013 року між сторонами був укладений договір № 36879004 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого відповідач в особі ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» отримав від позивача грошовий вклад у сумі 5 000,00 доларів США строком на 13 місяців, а саме до 11 серпня 2014 року зі сплатою 7 % річних, відповідно до пункту 1.1, 1.2 договору.

04 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір № 55754804 на вклад «Накопичувальний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого банк в особі ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» отримав від позивача грошовий вклад у розмірі 21 415,00 грн з правом поповнення додатковими внесками на суму не менше 500,00 грн строком на 6 місяців зі сплатою 15% річних, днем повернення депозиту є 04 лютого 2014 року, згідно з пунктом 1.1, 1.2 договору.

23 серпня 2013 року, відповідно до пункту 2.5 договору № 55754804, позивачем здійснено поповнення суми вкладу на 500,00 грн, 18 лютого 2014 року - на 1 644,00 грн, загальна сума вкладу склала 23 559,00 грн.

Згідно з пунктом 3.3 договору № 55754804, банк зобов`язувався повернути депозит на рахунок вкладника або шляхом видачі готівки. За пунктом 2.7 договору № 55754804, після закінчення строку, вказаного в пункті 1.1 договору, він автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1 договору, за ставкою, яка діятиме в банку на момент подовження.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (Додаток 1), місто Харцизьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно, з квітня 2014 року позивач не мав можливості звернутися до відділення банку у м. Харцизьку Донецької області, де укладав договори з банком-відповідачем, та отримати вклади з нарахованими процентами.

17 вересня 2015 року позивач через свого уповноваженого представника звернувся до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк», де було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та оформлено заяву про переведення належного вкладу в гривні з ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києві та Київській області AT «Ощадбанк» на поточний рахунок та оформлено платіжне доручення № 211 на переказ в валюті з ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києві та Київській області AT «Ощадбанк» на поточний рахунок вкладу в доларах США.

19 квітня 2016 року на рахунок позивача № НОМЕР_1 були зараховані кошти згідно ф. 143 від 17 вересня 2015 року в сумі 23 559,00 грн (сума вкладу) та 2 641,72 грн (сума процентів), а всього: 26 200,72 грн.

11 серпня 2016 року відповідачем було виконано платіжне доручення на переказ вкладу у доларах США, згідно з яким 11 серпня 2016 року на рахунок № НОМЕР_2 були зараховані кошти згідно платіжним дорученням № 211 від 17 вересня 2015 року у сумі 5 000,00 доларів США (сума вкладу) та 377,33 доларів США (сума процентів), а всього: 5 377,33 доларів США.

04 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про захист прав споживачів: сплату пені, інфляційних нарахувань та 3% річних і надання інформації.

16 грудня 2016 року позивачеві засобами поштового зв`язку відповідачем направлено відповідь на його письмове звернення від 04 листопада 2016 року, у якому не надано відповіді щодо сплати пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних, а також щодо надання інформації про строки виконання переказів його вкладів у гривні, згідно з договором № 36879004 на вклад «Депозитний» від 11 липня 2013 року, та у доларах США, відповідно до договору № 55754804 на вклад «Накопичувальний», окрім того не надано копії відповідної заяви про переказ вкладу ф. 143 від 17 вересня 2015 року та платіжного доручення № 211 від 17 вересня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Згідно з пунктом 4.6 договору № 36879004 на вклад «Депозитний» у доларах США від 11 липня 2013 року, та пункту 4.6 договору № 55754804 на вклад «Накопичувальний» від 04 серпня 2013 року, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цими договорами сторони несуть відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, всупереч вимог статей 303-315 ЦПК України 2004 року дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд послався лише на порушення Тимчасового порядку здійснення переказів вкладів, затверджених постановою правління АТ «Ощадбанк» від 17 березня 2014 року №199, залишивши поза увагою, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, а також заходів передбачених статтею 625 ЦК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про те, що строки прострочення повернення вкладів шляхом їх переказу на інший рахунок становлять для вкладу в гривні за період з 22 вересня 2015 року по 18 квітня 2016 року та вкладу в доларах США за період з 22 вересня 2015 року по 10 серпня 2016 року та розмір пені, визначений позивачем відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року № 6-2558цс15.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 757/42043/18-ц (провадження № 61-8130св19).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає зазначеним нормам матеріального права, а апеляційний суд, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року скасувати, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:І. О. Дундар
С. О Карпенко
В. І. Крат
М. Ю. Тітов