Справа № 415/971/15-ц
Провадження № 22-ц/810/220/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2020 року, квітня місяця, 29-го дня, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 січня 2020 року у цивільній справі (№ 415/971/15-ц суддя І інстанції - Фастовець В.М.) за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Лисичанського міського суду Луганської області із позовною заявою до держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я. В обґрунтування доводів позову зазначила, що 23.07.2014, внаслідок вибуху у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачка отримала міно-вибухову травму, у виді відкритого перелому правої скроневої кістки, перелому потилочної кістки, з наявністю металевих тіл у порожнині черепу. Після чого, вона перебувала у травматологічному відділенні ЛЛПЗ «Центральна міська лікарня ім. Тітова» з 23.07.2014 по 27.07.2014.27.07.2014 позивачка була доставлена до міської лікарні м. Сєвєродонецька для подальшого лікування. За вказаним фактом було порушено кримінальну справу за ознаками тероризму. На даний час особи, що вчинили терористичний акт не встановлені. На лікування вона витратила грошові кошти на суму 1136,09 грн. Крім матеріальної шкоди їй було завдано і моральної шкоди, яку вона оцінює у 100000 грн. Просила суд стягнути з держави України, в особі Головного управління Державного казначейства України в Луганській області на її користь за відшкодування матеріальної шкоди 1136,09 грн., та за відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 16 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я було відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області та ухвалити по справі нове рішення, яким стягнути з держави Україна на її користь відшкодування матеріальної шкоди завданої терористичним актом в сумі 3000 грн., та моральної шкоди в сумі 100 000 грн. Лисичанська місцева прокуратура Луганської області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого виконувати функції держави у спірних правовідносинах: Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області надали відзив на подану апеляційну скаргу, в якому провили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Лисичанського міського суду Луганської області без змін. Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області також надали відзив на подану апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, справу розглянути за їх відсутності. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Прокурор у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до правил ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Державної казначейської служби України. Головне управління Казначейства підпорядковане Державній казначейській службі України. Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. Також суд першої інстанції зазначив, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений у справі відповідач не може представляти Державу Україна та не має повноважень на списання грошових коштів з Державного бюджету України, він є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд роз`яснив позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, тобто свою цивільну процесуальну правосуб`єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є визначено що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава с носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і Законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), Кабінет Міністрів України в даному випадку є представником держави. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини.

Посилання позивача на постанову Верховного суду України у справі №6- 3139цс16 від 01.03.2017 не має значення для визначення відповідача у даній справі, оскільки зазначена постанова містить правову позицію щодо встановлення цивільного порядку розгляду справ про стягнення шкоди з держави. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові ВП ВС від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови ВП ВС, 27.11.19, справа № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), № у реєстрі 87640679).

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року.

Головуючий

Судді