Провадження № 2/369/1515/20
10.03.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
за участі секретаря Середенко Б.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування, -
У жовтні 2019 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що після смерті дідуся ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 . Спадщину прийняв його син (їх батько) - ОСОБА_4 , але не встиг отримати свідоцтва про право на спадщину. Після смерті батька, вони у встановлений строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Інших спадкоємців немає, за життя батько заповіту не складав. Оскільки батько спадщину прийняв, але не встиг її юридично оформити, тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отримати свідоцтво про право на спадщину вони не можуть, тому вважають своє право порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку.
Просили суд визнати за ними право власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У судове засідання позивачі не з`явились. Подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задоволити.
У судове засідання представники Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Письмовий відзив до суду не надходив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святощинського району Київської області.
ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 , виданого Білогородською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.
Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
На підтвердження доводів щодо належності спадкового житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_3 позивачами подано суду: технічний паспорт на житловий будинок, будинкову книгу, рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради №141/9 від 09 грудня 2005 року, акт введення в еклсуатацію від 30 січня 1989 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 січня 2006 року.
З інформаційної довідки №198867456 від 04 лютого 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - повноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
З довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №187/02-26 від 27 лютого 2019 року померлий ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 21 листопада 1989 року і по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), разом з ним на день смерті проживав та був зареєстрований його син - ОСОБА_4 .
З матеріалів справи встановлено, що спадкова справа до майна померлого ОСОБА_3 не заводилась, заповіту за його життя складено не було. За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав з померлим, але не отримав свідоцтво про право на спадщину. Інших спадкоємців судом не встановлено.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_1 (свідоцтво про народження № НОМЕР_4 , видане Білогородською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області) та ОСОБА_2 (свідоцтво про народження № НОМЕР_5 , видане Білогородською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області).
За життя ОСОБА_4 заповіту не складав.
17 грудня 2011 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №215/2011 до майна померлого ОСОБА_4 за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на автомобіль. Інших спадкоємців судом не встановлено.
Постановою державного нотаріуса Києво-Святошщинської районної державної нотаріальної контори Київської області №1886/02-31 від 12 липня 2019 року позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_4 , а саме на житловий будинок, оскільки спадкоємці не надали нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа на майно.
Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення права власності, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.
Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення
На підставі наданих документів, оскільки будівництво житлового будинку було завершено у 1989 році з подальшим введенням об`єкту в експлуатацію, реєстрацією права власності на ОСОБА_3 , а його син ОСОБА_4 хоч спадщину суд прийняв, але не отримав свідоцтва, вважає доведеним, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 увійшов до складу спадщину після смерті ОСОБА_4 .
За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.
Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. У першу чергу спадкують діти, батьки та дружина спадкодавця.
П. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що при розгляді спадкових справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Позивачі по справі спадкове майно прийняли, оскільки подали заяви до нотаріальної контори. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок не можуть через відсутність реєстрації права власності на будинок за спадкодавцем, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, а саме за позивачами необхідно визнати право власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , картка платника податків НОМЕР_6 .
Інформація про позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , картка платника податків НОМЕР_7 .
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 10 березня 2020 року.

Суддя