Постанова

Іменем України

13 травня 2020 року

м. Київ

справа № 638/4764/16-ц

провадження № 61-11421св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ),

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Харківської області в складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А. від 20 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 15 серпня 1997 року за реєстраційним номером 1-97-86364. Вона є людиною похилого віку, потребує матеріальної допомоги та стороннього догляду, у зв`язку із цим мала намір укласти договір довічного утримання. 10 червня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір дарування вказаного житла, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. за реєстровим номером № 1732. Указувала, що такий правочин є недійсним, оскільки вона не мала наміру дарувати квартиру відповідачу та помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того правочин вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме - хвороби та безпорадного стану.

В уточнених вимогах, посилаючись на те, що вона не мала наміру дарувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, ОСОБА_5 просила визнати недійсним договір дарування вказаного житла, та повернути сторони у первісний стан, скасувати реєстрацію права власності на житло.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року позов задоволено частково. Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. за реєстровим номером № 1732, визнано недійсним. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час підписання спірного договору позивач через свій похилий вік та хворобливий стан, не розуміла природу вчиненого нею правочину та настання його наслідків. Оскільки позивач потребувала постійної допомоги та догляду, спірна квартира є її єдиним місцем проживання, суд вважав, що позивач укладала договір дарування під умовою догляду та надання допомоги, що є підставою для визнання його недійсним, як укладеного внаслідок помилки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довела наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, підстав для визнання правочину недійсним у суду першої інстанції не було.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2018 року ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив докази, якими позивач обґрунтовувала свою правову позицію та позовні вимоги, та взагалі не зазначив нічого про їх допустимість, належність, підстави для відхилення таких доказів. Жодних причин дарувати єдине житло відповідачу вона не мала, жодних грошових коштів чи майна від відповідача чи третіх осіб за вчинення таких дій вона не отримувала.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 638/4764/16-ц та витребувано цивільну справу з Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 травня 2020 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 15 серпня 1997 року за реєстраційним номером № 1-97-86364.

10 червня 2015 року між сторонами укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну ОСОБА_5 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 39,2 кв.м., загальною площею 58,4 кв.м. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець О. І. за реєстровим № 1732.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, внаслідок чого ухвалою суду касаційної інстанції від 16 жовтня 2018 року до участі у справі залучено правонаступника останньої - ОСОБА_2

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частинами першою - третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Отже, місцевий суд ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про те, що позивач є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачем договір дарування належної їй на праві власності квартири, діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачами. Укладаючи договір не мала наміру дарувати квартиру, яка була її єдиним житлом.

Після укладення договору дарування ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останньої на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначити не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й з такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Ураховуючи наведене, місцевим судом на підставі належних та допустимих доказів наданих сторонами, та враховуючи норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у їх сукупності, дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову та наявність підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 .

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун