Справа № 747/664/19
Провадження № 2/747/38/20
РІШЕННЯ

іменем України

05.05.2020 року смт Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області у складі

головуючої судді Тіщенко Л.В.

секретаря Захарової М.Ю.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що він зареєстрований по АДРЕСА_1 , став власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за цією ж адресою. Після оформлення у власність житлового будинку з господарськими будівлями позивач звернувся до відповідача, щоб вона усунула перешкоди у користуванні його власністю. Але ОСОБА_1 повідомила йому, що вона не збирається проживати в цьому будинку та відмовилась віддати ключі від будинку. На переконання позивача відповідач ОСОБА_1 втратила право користування належним позивачу будинком. Зазначена думка ґрунтується на наступному. 19 серпня 1988 року ОСОБА_4 подарувала житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 07 лютого 2019 року ОСОБА_5 уклав з позивачем спадковий договір, згідно якого після смерті ОСОБА_5 позивачу переходить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Право позивача на вільне використання та розпорядження своєю власністю порушується з боку ОСОБА_1 . Враховуючи положення ч.1 ст. 383 ЦК України та ч.1 ст. 391 ЦК України позивач вважає, що він має право на усунення перешкод в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування даним житловим будинком. Тому позивач ОСОБА_3 просить суд усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування даним житловим будинком.

Відповідач ОСОБА_1 позов до неї не визнала, оскільки жодних перешкод у користуванні будинком вона позивачу не чинила, навпаки, він у листопаді 2019 року замінив замок на вхідних дверях до будинку, внаслідок чого вона не має доступу до будинку, так як ключі від зміненого замка позивач їй передати відмовляється.

З доводами позивача про втрату нею права користування спірним будинком відповідач не погоджується, оскільки із ОСОБА_5 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 2003 року, до спірного будинку заселились в 2006 році, шлюб між ними укладено 11 жовтня 2011 року. Під час проживання у будинку вони за спільні кошти здійснили його капітальний ремонт, облаштували двір, замінили паркан, підключили будинок до централізованого водопостачання. До цього часу у будинку залишається спільно нажите нею та ОСОБА_5 майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя меблі та побутова техніка. Перед смертю ОСОБА_5 позивач витратила на його лікування близько 6000 грн позичених грошових коштів, на його поховання також витрачала особисті кошти. Таким чином, у спірному будинку відповідач проживала як член сім`ї власника та зареєстрована у ньому. Її відсутність у будинку у даний час і непроживання там пов`язані з протиправними діями відповідача, які полягають у заміні замка від вхідних дверей до будинку. Позивач, укладаючи 07 лютого 2019 року спадковий договір з ОСОБА_5 знав, що у будинку на той час проживала та була зареєстрована відповідач як член сім`ї власника спірного будинку. Крім того, відповідач проживала у спірному будинку з 2006 року, іншого власного житла для проживання вона не має, зареєстрована у спірному житловому приміщенні, у якому знаходяться належні їй речі та частина спільного сумісного майна подружжя, тому відповідач ОСОБА_1 просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Позиція сторони позивача з приводу не визнання відповідачем позову зводиться до того, що відповідач ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача і позивач не надавав права відповідачу проживати та користуватися спірним майном. Право на користування спірним майном зникло у відповідачки з моменту смерті попереднього власника спірного майна. Тому позивач, як власник майна, має право вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осію будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

В судове засідання по справі позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і просять задовольнити. Крім того, позивач ОСОБА_3 в своїй заяві просив суд стягнути з відповідача на його користь судові ви трати.

Розглянувши заяви даних учасників справи, суд прийшов до висновку, що оскільки згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому розгляд справи було проведено без участі позивача та його представника, які були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та надали відповідні заяви про розгляд справи без їх участі та про підтримання позову.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали, оскільки позивач ще в листопаді 2019 року замінив замок на вхідних дверях будинку і відповідач не може туди зайти, навіть щоб забрати свої речі, які там залишились. Із батьком позивача відповідач спільно проживала довгий час, а саме з 2006 року до його смерті, у 2011 році вони зареєстрували шлюб. Під час спільного проживання було багато зроблено у будинку, в основному за кошти відповідача, оскільки вона весь цей час працювала, а батько позивача ні. Крім того, відповідач ОСОБА_1 за власні кошти лікувала свого чоловіка, поховала та замовила пам`ятник. Про те, що її чоловік за життя уклав спадковий договір у лютому 2019 року відповідачу не було відомо до того часу, коли до неї подали позов до суду. Крім того, їй невідомо, чи являється позивач власником спірного житлового будинку, оскільки жодного документу з цього приводу вона не бачила.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 09.04.2020 року заявляла клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення справи за її позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним спадкового договору від 07.02.209 року, яка розглядається на даний час у Талалаївському районному суді. Але у судовому засіданні по справі 05 травня 2020 року відповідач та її представник зняли дане клопотання з розгляду і воно судом не розглядалось.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, і зазначений висновок суду ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 55 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторного) серії НОМЕР_1 від 01.10.2019 року (а.с.34). Згідно спадкового договору від 07 лютого 2019 року, який уклали відчужувач ОСОБА_5 та набувач ОСОБА_3 , відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 . Набувач зобов`язується виконувати розпорядження відчужувача визначені даним договором. Житловий будинок належить відчужувачу на підставі договору дарування, посвідченого Талалаївською державною нотаріальною конторою 19 серпня 1988 року за реєстровим № 668, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 лютого 2018 року, номер запису про право власності 30170108. Даним спадковим договором на набувача покладено обов`язки забезпечувати відчужувача лікарськими засобами згідно з рекомендаціями лікаря, незалежно від вартості таких лікарських засобів. Також набувач після смерті відчужувача зобов`язаний за умовами договору поховати його на цвинтарі в межах Талалаївської об`єднаної територіальної громади. Сторони спадкового договору підтвердили, що договір відповідає дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладено у відповідності до їх волі без будь-якого застосування тиску. Пунктом 12 спадкового договору передбачено, що після смерті відчужувача право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підлягає обов`язковій державній реєстрації. Нотаріусом сторонам договору роз`яснено зміст ст. 182 ЦК України, відповідно до якої право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід, припинення підлягають державній реєстрації. На житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який є предметом даного договору, накладається заборона відчуження. Належним чином засвідчена копія спадкового договору знаходиться в матеріалах справи на аркушах 32-33. Згідно копії договору від 19 серпня 1988 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Жилий будинок дерев`яний, обкладений 0, 5 кирпича, розмір загальної площі 30, 1 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м. (а.с.30-31). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 11 жовтня 2011 року укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с.101).

Оцінивши надані учасниками справи докази, подані на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що між учасниками справи склались правовідносини з приводу права власності та спадкування, які регулюються як загальними нормами Цивільного кодексу України, так і підзаконними нормативно-правовими актами.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Серед них, зокрема, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, зміна чи припинення правовідношення. Крім того, зазначена стаття встановлює, що суд може захистити цивільне право чи інтерес іншим способом, що встановлено договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України. За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суд враховує також позицію ВС викладену в постанові від 17.10.2018 року у справі №521/1780/16-ц, яка передбачає, що ст. 391 ЦК України визначає право власника житлового приміщення вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним у даному випадку є наявність у позивача права власності та встановлена судом наявність перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Тобто, суд приходить до висновку, що судовому захисту підлягає тільки належним чином набуте та зареєстроване право власності позивача.

Зазначений висновок суду узгоджується із положенням ч.1 ст. 182 ЦК України, яка передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Це положення конкретизується і у ст. 331 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 даного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст. 3 даного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Порядок та умови державної реєстрації передбачені тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом МЮ України № 7/5 від 7 лютого 2002 року з наступними змінами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З роз`яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 посилається на ст. 383 ЦК України, яка передбачає права власника житлового будинку; на ст. 386 ЦК України, яка регламентує засади захисту права власності, згідно яких власник може звернутись до суду за захистом свого права власності; на ст. 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення порушення свого права. Тобто визначальною складовою з наведених позивачем підстав для позову є право власності, яке повинно бути належним чином зареєстроване за позивачем, щоб він мав право звернутися до суду за його захистом.

З дослідженої в судовому засіданні копії спадкового договору від 07 лютого 2019 року вбачається, що після смерті відчужувача право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підлягає обов`язковій державній реєстрації (а.с.33). При підписані договору нотаріусом було роз`яснено положення ст. 182 ЦК України щодо обов`язкової державної реєстрації права власності на житловий будинок, тобто позивачу було відомо зазначене положення цивільного законодавства. Матеріали справи не містять підтвердження того, що позивачем ОСОБА_3 належним чином зареєстроване право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що б надало йому право звернутися до суду за захистом свого належним чином набутого та оформленого права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що б дало йому право звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними будівлями.

При розгляді справи судом враховується положення цивільного процесуального законодавства щодо підстав звернення до суду та меж судового розгляду, зокрема, положення ст. 13 ЦПК України, яка встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, належним чином набутих та оформлених, щоб мати право на звернення до суду. Зазначене право особи повинно доведено в суді належними та допустимими доказами у відповідності до ст. 81 ЦПК України. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказала, яке її право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Позивачем ОСОБА_3 не підтверджена належними і допустимими доказами та обставина, що він являється власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та відповідач ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні його власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача ОСОБА_3 як власника на даний час відповідачем не порушені, оскільки права власності він на даний час відносно спірного житлового будинку ще не набув, і тому не має права звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином заявлені ним вимоги про усунення перешкод в користуванні майном є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, поскільки в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат у відповідності до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 182, 317, 331, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 2, 4, 10, 12, 13, 18, 76, 78, 81, 89, 95, 133, 141, 247, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки на апеляційне оскарження, визначенні ст. 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст рішення суду виготовлений 14 травня 2020 року.

Суддя Л.В.Тіщенко