Постанова

Іменем України

12 травня 2020 року

м. Київ

справа № 456/1149/16-ц

провадження № 61-45916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у складі судді Янко Б. Я., постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення дії договору найму житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 03 серпня 2000 року є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

04 липня 2012 року між нею та відповідачем укладено договір найму цього житлового будинку строком на один рік. За умовами цього договору продовження його строку передбачено не було, отже він є припиненим 04 липня 2013 року. Відповідача знято з реєстрації у цьому житловому будинку, проте він у добровільному порядку відмовляється звільнити приміщення.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просилаприпинити дію договору найму житлового будинку АДРЕСА_1 від 04 липня 2012 року між нею та ОСОБА_2 , який було укладено строком на 1 рік.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та стягнення моральної шкоди.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 04 липня 2011 року ОСОБА_2 зареєстрований на законних підставах як член сім`ї у будинку на АДРЕСА_1 .

Зазначає, що договір найму чи піднайму від 04 липня 2012 року він не укладав, так як в цьому не було жодної потреби, сторони його не підписували.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що його незаконно знято з реєстрації на підставі неукладеного договору найму.

Оскільки, до 14 липня 2016 року ОСОБА_2 постійно проживав у будинку на АДРЕСА_1 як член сім`ї, і лише 14 липня 2016 року відповідач змінила замок у вхідних дверях до його кімнати, тим самим незаконно позбавила його доступу до житла, звернувся з цим позовом до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просиввизнати за ним право користування житловим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 ; усунути йому перешкоди у користуванні цим будинком шляхом надання йому ключів від вхідних дверей до його кімнати та вселити його у вказане житло; стягнути з ОСОБА_1 на його користь 50 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі як за первісним, так і за зустрічним позовом не довели належними та допустимими доказами обґрунтованість та підставність заявлених вимог.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зустрічного позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення дії договору найму житлового будинку в касаційному порядку не оскаржені, у зв`язку із чим справа у суді касаційної інстанції переглядається виключно в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та стягнення моральної шкоди, а в іншій частині не переглядається відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

14 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 03 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М. М., серія АВМ № 974322.

Відповідно до договору найму житлового приміщення від 04 липня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони уклали між собою договір найму житлового приміщення на АДРЕСА_1 терміном на 1 рік, тобто до 04 липня 2013 року.

Відповідно до будинкової книги будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 знятий з реєстрації за цією адресою 06 квітня 2016 року.

Установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом та сестрою, позивач за зустрічним позовом постійно не проживає з ОСОБА_1 в її будинку, не веде спільне господарство, не бере участь у витратах по утриманню будинку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відсутні належні та допустимі докази в підтвердження того, що ОСОБА_2 має законне право на проживання разом із ОСОБА_1 у спірному будинку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15.

Судами встановлено, що 04 липня 2012 року сторони у справі уклали між собою договір найму житлового приміщення - будинку по АДРЕСА_1 терміном на 1 рік, тобто до 04 липня 2013 року. Строк дії договору не продовжувався.

ОСОБА_2 06 квітня 2016 року знятий з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 за закінченням договору найму.

При таких обставинах, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його житлових прав щодо житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що йому немає чи не було де проживати, обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки під час судового розгляду справи судами встановлено, що після зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , останній був власником житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , однак відповідно до договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року, тобто під час судового розгляду цієї справи, ОСОБА_2 продав цей будинок.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, дійшов висновку про відсутність порушення права на житло ОСОБА_2 , гарантованого статтею 8 Конвенції, оскільки збереження за ним права користування спірним житлом або обов`язок держави на забезпечення його таким житлом, законом не передбачено.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев