22-ц/812/83/20Провадження №22-ц/812/83/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання -Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2018 року, ухвалене о 16 год.18 хв. під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 05 грудня 2018 року, за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

На обгрунтування заявлених вимог в позові зазначалося про те, що 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 купила у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому позивачці стало відомо, що у вказаній квартирі проживають та зареєстровані члени сім`ї колишнього власника, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 ОСОБА_1 вказувала, що зареєстровані у належній їй квартирі відповідачі не є членами її сім`ї та чинять перешкоди у здійсненні прав власності, не зважаючи на те, що вони мають інше житло.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні та розпорядженні вищезазначеною квартирою, виселивши їх з квартири.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 подала до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зустрічний позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, який обґрунтовувала наступним.

ОСОБА_5 вказувала, що вона проживає у спірній квартирі з 19 липня 1979 року.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 у період з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року ним 07 липня 1992 року набуто право власності на вказану квартиру, про що видано свідоцтво про право власності.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_5 наполягала на тому, що спірна квартира має статус спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з чим, між нею та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу досягнуто усної домовленості про те, що квартира залишається у її користуванні та їх дітей, а в подальшому перейде у їх власність.

З огляду на дані обставини ОСОБА_5 вказувала на порушення її права власності на Ѕ частину спірної квартири внаслідок укладання без її згоди 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_5 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., зареєстрований в реєстрі під №369; витребувати її з чужого незаконного володіння.

Не погоджуючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 подала відзив, у якому зазначала, що ОСОБА_5 не доведено факт належності вищезазначеної квартири до спільного сумісного майна подружжя. З огляду на зазначене ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Ленінського районного суду м .Миколаєва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 3/5 частки вищезазначеної квартири. За ОСОБА_5 визнано право власності на 3/10 частки спірної квартири. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року вказаної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в частині купівлі-продажу 3/10 частки квартири. Витребувано з володіння ОСОБА_1 3/10 частки квартири у володіння ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на 60% площі спірної квартири набуто ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , внаслідок сплати 60% пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за рахунок коштів подружжя, а інша частина вартості квартири була сплачена матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_6 .

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про належність 1/3 частки квартири ОСОБА_5 , внаслідок чого відчуження даної частки без згоди власника на користь ОСОБА_1 є незаконним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визнав частину спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 , оскільки докази сплати ними пайових внесків за квартиру в справі відсутні. Спірна квартира була придбана батьками ОСОБА_2 та оформлена на нього, що свідчить про те, що вона є приватною власністю ОСОБА_2 . За вказаного ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів та в частині задоволення зустрічного позову.

Законність вказаного рішення перевірялась судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову та відмови в задоволенні первісного позову щодо виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 скасовано та ухвалено нове рішення про їх виселення. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 20 серпня 1983 року по 30 червня 2005 року (т.1 а.с.37, 38).

07 липня 1992 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва № 112 від 19 червня 1992 р. отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.52).

У рішенні виконкому зазначено, що воно винесено на підставі матеріалів, підготовлених бюро технічної інвентаризації та відповідно до списків, представлених правлінням житлово-будівельного кооперативу про погашення позики володільцями (т.1 а.с.70).

Відповідно до талону № 69 ЖБК «Гігант» без дати, виготовленому на бланку типографії за 1969 рік, ОСОБА_6 - мати ОСОБА_2 сплатила за вказану квартиру 40% її вартості (1560 карбованців) та згідно з квитанцією від 28.08.1971 р. доплатила ще 280 карбованців (т.1 а.с.72).

10 листопада 1974 року ОСОБА_6 видано ордер №1507 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 у складі сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_6 , її чоловік - ОСОБА_8 та син - ОСОБА_2 (т.1 а.с.71).

Згідно з паспортом на дану квартиру № 304 без дати, виготовленому на бланку типографії за 1988 р., виданому ОСОБА_2 , вартість квартири складала 4365 карбованців, які повністю сплачені (т.1 а.с.73).

Відповідно до повідомлень ОСББ «Гігант» та Бюро технічної інвентаризації на запити районного та апеляційного судів інформація про сплачені внески за спірну квартиру відсутня (т.1 а.с.86, 115, т.2 а.с. 38, 60).

За даними довідки ОСББ «Гігант» від 16 березня 2017 року у квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 - з 29 березня 1983 року, ОСОБА_5 - з 19 липня 1979 року (за даними паспорта та довідки ОСББ «Гігант» від 17.12.2016 р. - з 08 травня 1984 р.), ОСОБА_4 - з 20 травня 2002 року, ОСОБА_5 - з 24 квітня 2012 року (т.1 а.с.36, 39, 54).

28 грудня 2016 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року продав ОСОБА_1 спірну квартиру за 46 322 грн. (а.с.8-10, 11, 55).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність. Аналогічні положення містяться в ст. 5 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 ЗУ «Про власність», який діяв в період 1991 по 2007 рік в редакції на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України ( який діяв з відповідними змінами з1969 року по 2004 рік). Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 112, 118 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року що діяли на час набуття спірної квартири у власність, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя.

Вказані норми КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст.ст. 60, 70, 71 СК України, який діє на даний час.

Із системного аналізу наведених законодавчих норм слідує, що режим спільного права власності на майно подружжя, яке набуте ними під час шлюбу резюмується. Разом із тим, вказана презумпція може бути спростована одним із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 133 ЖК УРСР встановлено право громадян, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на вступ до житлово-будівельного кооперативу та отримати житло.

Згідно з ст.ст.9, 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положення статей 146, 149 ЖК УРСР передбачають, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Права і обов`язки члена житлово-будівельного кооперативу, а також членів його сім`ї, умови користування і підстави припинення користування жилими приміщеннями визначаються статутом кооперативу.

Відповідно до пунктів 31-34, 37 Типового статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 27.06.1972 р. №297, який діяв на час отримання ордеру членом ЖБК «Гігант» ОСОБА_6 , після закінчення будівництва кооперативного будинку (будинків) кожному члену житлово-будівельного кооперативу з членами сім`ї надається окрема квартира у відповідності з розміром його паю і рішенням загальних зборів членів кооперативу про розподіл квартир. Заселення будинків житлово-будівельних кооперативів як вперше, так і квартир, що звільняються, провадиться тільки членами кооперативу та їх сім`ями по ордерах, які видаються виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих відповідно до списків, що їх подають кооперативи. Розмір паю кожного члена кооперативу повинен відповідати будівельній вартості окремої квартири, крім випадків розділу паю (пункти 43 та 44 цього статуту) та застосування поправочних коефіцієнтів до вартості квартир. Кожний член кооперативу в строки, встановлені загальними зборами, зобов`язаний внести не менше 40 процентів вартості закріпленої за ним квартири (або відповідно не менше 30 процентів вартості закріпленого за ним будинку або квартири, якщо кооператив організовується в сільській місцевості). Член кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу (зборів уповноважених) передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним повнолітніх членів сім`ї. Один з подружжя може передати пай лише при наявності згоди іншого з подружжя, якщо паєнагромадження утворились під час перебування у шлюбі.

Згідно з пунктами 31, 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 р. №186, який діє до теперішнього часу, член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійно проживаючих з ним членів сім`ї, які досягли вісімнадцятирічного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку. Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Член житлово-будівельного кооперативу, який повністю виплатив пайовий внесок за квартиру, в разі вибуття з кооперативу вправі передати квартиру своїм родичам або іншим особам, які відповідно до законодавства мають право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду або на вступ до кооперативу і беруть на себе зобов`язання по додержанню статуту кооперативу. Зазначена передача допускається за умови, що при цьому не обмежуються права членів сім`ї, які проживають разом з членом кооперативу, що вибуває. Згода вказаних вище членів сім`ї (включаючи тимчасово відсутніх) на передачу квартири викладається в письмовій формі та подається до правління кооперативу разом з відповідною заявою члена кооперативу. Особа, якій член кооперативу передав пай, користується перевагою перед усіма іншими особами на вступ до цього кооперативу.

Поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду.

Обов`язковою умовою поділу квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

Згідно з ст.15 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який діяв з 15 квітня 1991 року до 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Із змісту наведених норм вбачається, що однією із форм реалізації конституційного права громадян на житло було їх право на утворення та вступ в ЖБК, який є добровільним об`єднанням громадян на підставі членства для задоволення своїх житлових потреб шляхом будівництва житлового будинку за власні кошти, а також за допомогою банківського кредиту.

Отримання житла в будинку кооперативу нерозривно пов`язано з членством в ЖБК, а отримання права власності на квартиру - із сплатою пайового внеску у розмірі вартості квартири.

Районний суд, вирішуючи питання щодо визнання спірної квартири, у відповідній частці, спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 правильно виходив з того, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 , остаточна частина пайових внесків до повної вартості квартири була сплачена ОСОБА_2 , в зв`язку з чим саме він набув право власності на спірну квартиру відповідно до свідоцтва про право приватної власності, виданого Виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів від 07 липня 1992 року.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до наведених норм, у даній справі обов`язок довести ті обставини, що майно придбане за час шлюбу є особистою власністю одного з подружжя, покладається саме на ОСОБА_2 , який оспорює статус спірної квартири як спільного майна.

Так, на підтвердження вказаних обставин, останнім надано до суду лише дві квитанції щодо сплати ОСОБА_6 пайових внесків в ЖБК «Гігант» в рахунок вартості квартири в 1969 році 1560 карбованців, що становило 40 % її вартості та в 1971 році 280 карбованців.

Проте, визначаючи частку в спірній квартирі, яка відповідала частці паю сплаченого ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі, районний суд виходив з наявних доказів щодо сплаченої частки паю ОСОБА_6 , врахувавши при цьому лише один здійснений нею платіж в розмірі 1560 грн, який склав 40 % вартості квартири, тоді як платіж в розмірі 280 руб., судом безпідставно не було враховано.

За вказаних обставин частка квартири вартість якої сплачена ОСОБА_6 становитиме 42/100 часток, а відповідно частка квартири, вартість якої сплачена ОСОБА_2 становитиме 58/100 часток .

Виходячи з наведеного, висновок районного суду щодо визначення статусу частки спірної квартири як спільного майна подружжя є правильним, оскільки спростовуючи цей факт, ОСОБА_2 надано докази лише стосовно 42/100 часток квартири, вартість якої сплачена не ним, а щодо походження коштів сплачених на погашення інших 58/100 часток вартості спірної квартири, будь-яких доказів на спростування презумпції виникнення права спільної власності на вказану частину спірної квартири суду не надано.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення районного суду в частині визнання квартири спільною власністю подружжя та визнання права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, підлягає зміні в частині визначення часток. Так, спільною власністю підлягає визнанню 58/100 часток спірної квартири, а за ОСОБА_5 відповідно слід визнати право власності на 29/100 (58/100 : 2) часток даної квартири.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 посилаючись на те, що у ОСОБА_2 були відсутні підстави для продажу належної їй частки квартири, в зв`язку з чим просила також визнати договір купівлі -продажу квартири від 28 грудня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правилами ст. ст. 317, 318, 319 ЦК України встановлено, що саме власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд та вчиняти стосовно належного йому майна будь-які дії, які не заборонені законом.

Враховуючи, що відчужуючи спірну квартиру ОСОБА_2 не був власником її в цілому, тому і не мав будь-яких повноважень щодо відчуження її частки, яка належала ОСОБА_5 .

За такого районний суд, посилаючись на роз`яснення, які містяться в п. 9, 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопаду 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов правильного висновку щодо наявності підстав визнання оспорюваного правочину недійсним в частині квартири належній ОСОБА_5 .

Враховуючи, що частка спірної квартири належна ОСОБА_5 судом була визначена не вірно, то рішення районного суду в частині зазначення частки спірної квартири в якій визнано оспорюваний договір недійсним підлягає зміні з 3/10 на 29/100 часток.

Згідно з вимогами ст. 388 ЦК України власник може витребувати належне йому майно в разі, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Як слідує з обставин справи, ОСОБА_5 письмову згоду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України, на відчуження належної їй частки квартири не надавала, а враховуючи обставини справи, ОСОБА_1 не могла знати про наявні юридичні права ОСОБА_5 щодо спірної квартири.

За вказаних обставин, районний суд правильно задовольнив вимоги ОСОБА_5 та витребував належну їй частку спірної квартири у ОСОБА_10 . Проте з наведених вище підстав, розмір витребуваної частки підлягає зміні з 3/10 на 29/100.

Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Статті 319, 383 ЦК України передбачають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї , а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею один 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням наведених правових норм є обґрунтованими також висновки районного суду щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 391 ЦК України, якою встановлено право власника на захист права власності шляхом пред`явлення вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, та задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_5 і їхніх з ОСОБА_2 дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_5 є співвласником визначеної частки спірної квартири, а тому також має відповідні права співвласника, а діти наділені відповідними правами, як члени її сім`ї.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції слід змінити в частинах визнання частки квартири спільною власністю подружжя, визнання права власністю на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частинах визнання частки квартири спільною власністю подружжя, визнання права власністю на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна - змінити.

Визнати 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 29/100 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині її продажу 29/100 часток .

Витребувати з володіння ОСОБА_1 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передати її у володіння ОСОБА_3 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 04 травня 2020 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В. Крамаренко