Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 161/17434/16-ц

провадження № 61-25355св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Пік Нерухомість», Виконавчий комітет Луцької міської ради,

третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицька Віталіна Віталіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Пік Нерухомість» (далі - ТОВ «Пік Нерухомість»), Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі - ВК Луцької міської ради), третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицька В. В., про визнання недійсним рішення щодо оформлення права власності, скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та повернення приміщення офісу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ОСОБА_1 та ВАТ «Мегабанк» укладені: кредитний договір від 31 жовтня 2007 року № 161/2007, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі 750 000,00 грн на строк до 30 жовтня 2022 року зі сплатою відсотків відповідно до договору; іпотечний договір 31 жовтня 2007 року з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за укладеним банком із нею кредитним договором та кредитним договором № 162/2007, укладеним між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 (надано ОСОБА_3 750 000,00 грн кредиту строком до 30 жовтня 2022 року, під 17 % річних), згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,4 кв. м (приміщення від № 3-1 по № 3-7); іпотечний договір від 15 листопада 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним 15 листопада 2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 (надано ОСОБА_4 2 500 000,00 грн кредиту на строк до 14 листопада 2017 року, 17,7 % річних), згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй приміщення офісу № 17-18 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 135,3 кв. м (приміщення 1-7). Згідно з умовами укладених іпотечних договорів, ОСОБА_1 зобов`язалась без згоди іпотекодержателя не передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати предмет іпотеки у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування та обтяжувати його іншими зобов`язаннями, також не здійснювати істотні поліпшення предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кредитними договорами від 31 жовтня 2007 року № 161/2007 та від 15 листопада 2007 року № 172/2007 у розмірі 1 551 771,65 грн та 2 691 433,26 грн відповідно, звернуто стягнення, згідно з іпотечним договором від 31 жовтня 2007 року, на предмет іпотеки - приміщення офісу (приміщення від № 3-1 по № 3-7) літ. «А-3» площею 81,4 кв. м, вартістю 1 994 809,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання права ВАТ «Мегабанк» на його продаж від свого імені будь-якій особі-покупцеві із застосуванням процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку», звернуто стягнення, відповідно до іпотечного договору від 15 листопада 2007 року, на предмет іпотеки - приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135, 3 кв. м, а саме приміщення з 1 по 7, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання права ВАТ «Мегабанк» на його продаж від свого імені будь-якій особі-покупцеві із застосуванням процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Проте ОСОБА_1 , порушивши взяті на себе зобов`язання за іпотечними договорами, всупереч рішення Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2012 року, використовуючи отримані дублікати свідоцтв про право власності на передані в іпотеку офісні приміщення, здійснила їх реконструкцію, в результаті чого змінено площу офісного приміщення із 81,4 кв. м на 46,6 кв. м та 34,6 кв. м, а приміщення офісу площею 135,3 кв. м на 60 кв. м та 75,3 кв. м, після чого отримала нові свідоцтва про право власності та внесла вказане майно до статутного фонду ТОВ «Пік Нерухомість», після чого товариство приміщення офісу площею 46,6 кв. м та 34,6 кв. м відчужило ОСОБА_2 ПАТ «Мегабанк» позбавлений можливості скористатись своїм правом реалізації предмета іпотеки у повному обсязі.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Мегабанк» просило визнати недійсними рішення ВК Луцької міської ради від 17 вересня 2009 року № 678-9, щодо оформлення права власності на ОСОБА_1 , від 29 жовтня 2009 року № 774-1 у частині оформлення права власності на ТОВ «Пік Нерухомість», від 05 лютого 2009 року № 73-12, від 30 квітня 2009 року № 330-14. Скасувати дублікат свідоцтва про право власності на офіс (приміщення з № 3-1 по № 3-7) літ. «А-3», загальною площею 81,4 кв. м), що розташований на АДРЕСА_1 , виданий 14 серпня 2009 року ВК Луцької міської ради на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 14 серпня 2009 року № 612-1 взамін втраченого свідоцтва про право власності; скасувати свідоцтво про право власності на офіс № 2 загальною площею 34,6 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 17 вересня 2009 року № 678-9; скасувати свідоцтво про право власності на офіс № 2 загальною площею 34,6 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість», яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 29 жовтня 2009 року № 774-1; скасувати свідоцтво про право власності на офіс № 1 загальною площею 46,6 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 17 вересня 2009 року № 678-9; скасувати свідоцтво про право власності на офіс № 1 загальною площею 46,6 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість», яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 29 жовтня 2009 року № 774-1; скасувати свідоцтво про право власності на офіс загальною площею 60 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 17 вересня 2009 року № 678-9; скасувати свідоцтво про право власності на офіс загальною площею 60 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість», яке видане на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 29 жовтня 2009 року № 774-1; скасувати свідоцтво про право власності на торгово-офісне приміщення загальною площею 75,3 кв. м, яке розташоване на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , яке видане 21 вересня 2009 року на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 17 вересня 2009 року № 678-9; скасувати свідоцтво про право власності на торгово-офісне приміщення загальною площею 75,3 кв. м, яке розташоване на АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ТОВ «Пік Нерухомість», яке видане 03 листопада 2009 року на підставі рішення ВК Луцької міської ради від 29 жовтня 2009 року №774-1; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14 квітня 2010 року, укладений між ТОВ «Пік Нерухомість» та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушицькою В. В. за реєстраційним номером 1787, номер правочину 3897279; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 14 квітня 2010 року, укладений між ТОВ «Пік Нерухомість» та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушицькою В. В. за реєстраційним номером 1792, номер правочину 3897594; повернути приміщення офісу (приміщення від № 3-1 по № 3-7) літ. «А-3», загальною площею 81,4 кв. м у попередній правовий стан, у якому вони знаходились на момент укладення іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 посвідченого 31 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А. за реєстровим № 8723 та приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135,3 кв. м, а саме приміщення із 1 по 7, у попередній правовий стан, у якому вони знаходились на момент укладення іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , посвідченого 15 листопада 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А. за реєстровим № 9098.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2017року у задоволенні позову ПАТ «Мегабанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюванні рішення міськвиконкому, свідоцтво про право власності на офіс прийняті в 2009 році і більше як через 6 років позивач звернувся до суду про визнання їх незаконними та скасування. Позивач не подав до суду доказів, які б свідчили про вжиті ним заходи за ці роки для отримання інформації про стан своїх майнових прав. ПАТ «Мегабанк»не довів, що він не міг дізнатись про порушення свого права, так як це спростовується встановленими обставинами, так і тим, що інформація про приміщення знаходилася в офіційному реєстрі і при цьому відповідачі постійно володіють та користуються цим майном.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк звернення з позовом до суду позивачем пропущено, оспорювані рішення міськвиконкому, свідоцтва про право власності на офіси видані в 2009 році, інформація про це була у вільному доступі в реєстрі майнових прав, позивач не довів, що не міг дізнатись про порушення свого права раніше.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2018 року ПАТ «Мегабанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що існують позови, сутність яких унеможливлює застосування до них позовної давності, оскільки вони направлені на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду. Рішення суду прийняте за негаційним позовом, тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена в нормі закону. Якщо сприйняти інший підхід і допустити поширення позовної давності на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, то відразу буде потрібно зробити висновок, що сплив певного строку є підставою для «зцілення/узаконення» нікчемного правочину, хоча таких підстав для «зцілення/узаконення» нікчемного правочину у чинному законодавстві не передбачено. Не застосовується позовна давність до вимог власника або іншого власника про усунення яких-небудь порушень його права, хоча б ці порушення й не були пов`язані з позбавленням володіння. Оскільки ОСОБА_1 жодним чином не повідомляла ПАТ «Мегабанк» про вчинення дій щодо відчуження майна та систематично підписувала акти огляду заставного майна фактично неможливо встановити момент початку перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, а тому застосування позовної давності у справі є помилковим. У матеріалах кримінального провадження № 0000208 відсутні докази надсилання на адреси потерпілих постанов про визнання потерпілими, що вказує на передчасність висновків суду про обізнаність ПАТ «Мегабанк» про обставини відчуження ОСОБА_1 майна переданого в іпотеку та внесення його до статутного капіталу, та проведення реєстраційних дій у державних реєстрах. Застосувавши строки позовної давності суди не встановили правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала заяву у якій просила бути присутньою у судовому засіданні під час розгляду справи та повідомити її про дату розгляду справи.

Підстави для задоволення такої заяви відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Разом із тим як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказана заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_5 від 23 травня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

20 червня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5 , на підставі розпорядження від 01 жовтня 2019 року № 1723/0/226-19, справу передано судді Краснощокову Є. В.

Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.

На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

31 жовтня 2007 року між ПАТ «Мегабанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладені два окремих кредитні договори № 161/2007 та № 162/2007, за умовами яких кожен із позичальників отримав по 750 000,00 грн зі сплатою 17 % річних на строк до 2022 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за обома кредитними договорами, між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 додатково укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю офіс (приміщення від № 3-1 до № 3-7) літ. «А-3» загальною площею 81,4 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , вартістю 1 944 809,00 грн.

15 листопада 2007 року між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 172/2007 року, за умовами якого позичальник отримав 2 500 000,00 грн на споживчі потреби зі сплатою 17,7 % річних та остаточним терміном повернення до 14 листопада 2017 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором, між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодежатиелю приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135,3 кв. м, а саме: приміщення із 1 по 7, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 31 жовтня 2007 року № 161/2007, укладеного між ПАТ «Мегабанк» у сумі 719 765,84 грн, ОСОБА_3 перед ПАТ «Мегабанк» за кредитним договором від 31 жовтня 2007 року № 162/2007 у розмірі 832 005,81 грн, всього 1 551 771,65 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, згідно з нотаріально посвідченим договором, укладеним між ПАТ «Мегабанк» ОСОБА_1 31 жовтня 2007 року, зареєстрованого за реєстровим № 8723 - приміщення офісу (приміщення від № 3 -1 по № 3-7) літ. «А-3» площею 81,4 кв. м, вартістю 1 994 809 грн, шляхом надання права ПАТ «Мегабанк» на його продаж від свого імені будь-якій особі-покупцеві із застосуванням процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку». В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 15 листопада 2007 року № 172/2207 у розмірі 2 691 413,26 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135,3 кв. м, а саме: приміщення із 1 по 7, вартістю 3 336 363,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває в іпотеці згідно з іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 15 листопада 2007 року, шляхом надання права ПАТ «Мегабанк» на його продаж від свого імені будь-якій особі-покупцеві із застосуванням процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

ОСОБА_1 проведено реконструкцію спірних офісних приміщень (приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135,3 кв. м, яке передано в іпотеку ПАТ «Мегабанк» реконструйовано в офіс загальною площею 60,0 кв. м, та торгово-офісне приміщення загальною площею 75,3 кв. м, приміщення офісу площею 81,4 кв. м, що передано в іпотеку ПАТ «Мегабанк» реконструйовано в офіс № 1, площею 46,6 кв. м та офіс № 2, загальною площею 34,6 кв. м) та в 2009 році отримано свідоцтва про право власності на ці реконструйовані приміщення, які в цьому ж році передані нею ТОВ «Пік Нерухомість». 14 квітня 2010 року офісні приміщення площею 34,6 кв. м та 46,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (від самого початку приміщення офісу (приміщення від № 3-1 по № 3-7) літ. «А-3» площею 81,4 кв. м, що передано в іпотеку ПАТ «Мегабанк») ТОВ «Пік Нерухомість» відчужено ОСОБА_2 .

Постановою від 16 січня 2012 року порушено кримінальну справу та об`єднано кримінальні справи в одне провадження щодо ОСОБА_1 за ознаками складу злочинів, передбачених частинами другою, третьою статті 27, частиною другою статті 222, частиною четвертою статті 190 КК України, у результаті вчинення яких завдано шкоди, у тому числі ВАТ «Мегабанк», постановою від 21 березня 2012 року порушено кримінальну справу та об`єднано кримінальні справи в одне провадження щодо ОСОБА_1 , зокрема, щодо створення нею ТОВ «Пік Нерухомість» із метою прикриття незаконної діяльності із привласнення шляхом обману належних банківським установам коштів, та протягом жовтня 2009 року-лютого 2010 року, внесення у статутний фонд створеного підприємства нерухомого майна, яке перебувало у заставі у банківських установах, зокрема, і офіс площею 60 кв. м, та торгово-офісне приміщення загальною площею 75,3 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , і перебувають в іпотеці за кредитним договором від 15 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_4 , відчуження 14 квітня 2010 року ОСОБА_1 офісу № 1, площею 46,6 кв. м та офісу № 2, загальною площею 34,6 кв. м, які розташовані на АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК Українистановить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 , після укладення договорів іпотеки із ПАТ «Мегабанк» на офісні та торгово-офісні приміщення, що розташовані на АДРЕСА_1 , якими забезпечується виконання кредитних зобов`язань, провела реконструкцію спірних приміщень та в 2009 році отримала свідоцтва про право власності на ці реконструйовані приміщення, які в цьому ж році передані нею ТОВ «Пік Нерухомість», і 14 квітня 2010 року офісні приміщення площею 34,6 кв. м та 46,6 кв. м їх відчужено ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 порушила умови договорів іпотеки відчуживши майно на користь третіх осіб.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що постанову старшого слідчого СУ УМВС України у Волинській області ст. лейтенанта міліції ОСОБА_6 від 26 травня 2012 року про закриття кримінальної справи у частині пред`явленого обвинувачення, у частині порушення відносно осіб за окремими епізодами та порушення кримінальної справи та зазначених вище постанов про порушення кримінальних справ та об`єднання в одне провадження, направлено, у тому числі ПАТ «Мегабанк», а отже, про порушення свого права як іпотекодержатель позивач міг дізнатись після отримання вказаної постанови, проте ПАТ «Мегабанк» звернувся до суду із цим позовом лише у грудні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 .

Крім того, у матеріалах справи міститься акт перевірки заставленого майна за іпотечним договором від 15 листопада 2007 року № 9098, за кредитом, наданим ОСОБА_4 , за змістом якого виявлено, що майно - приміщення офісу № 17-18, площею 135,3 кв. м, номер у реєстрі права власності на нерухоме майно 20392530, зберігається в доброму стані.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на таке.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Реконструйовані спірні офісні приміщення (приміщення офісу № 17-18, загальною площею 135,3 кв. м, та приміщення офісу площею 81,4 кв. м (приміщення від № 3-1 по № 3-7), не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки вже є існуючою заставленою нерухомістю за договорами іпотеки, а тому спірні приміщення залишаються іпотечним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16.

Крім того, згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку»у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні за її участі відмовити.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк»залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик