Справа № 754/186/20
Провадження № 2/201/1865/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

09.01.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах») про стягнення страхового відшкодування в сумі 10 000 грн. (а.с. № 1-3).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.01.2020р. справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 23).

16.03.2020р. цивільна справа надійшла в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 28). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 19.03.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до положень п.1 ч.4, п.5 ч. 6 ст. 19 та ч.1 ст. 274 ЦПК України (а.с. № 30).

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 20.01.2015р. вона уклала з ПрАТ «СК «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-150К5ЕА, за умовами якого страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати роботи. Відповідно до умов договору, страхова сума складає 10 000 грн. Страхові внески сплачувались позивачкою особисто щомісяця в розмірі 20 грн. з пенсійного рахунку у Приватбанку, протягом 59 місяців. Загальна сума сплачених внесків склала 1 180 грн., що підтверджується довідкою цього банку. 31.10.2019р. (наказом №564-ос від 05.09.2019р.) позивачка була звільнена у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України. Про настання страхового випадку вона повідомила спеціалістів Приватбанку 28.10.2019р., була складена відповідна заявка з прикріпленими копіями (трудової книжки, наказу по підприємству). 29.10.2019р., на вимогу відповідача, позивачка донесла довідку спеціалісту Приватбанку з Пенсійного Фонду про призначення їй пенсії, яку також відправили в страхову компанію, після чого в телефонному режимі позивачку було повідомлено про відмову у виплаті страхової суми. Цього ж дня позивачка відправила електронного листа на почтовий ящик страхової компанії.

30.10.2019р. за підписом представника ПРАТ СК « Інгосстрах » О.В. Чернишова позивачка отримала лист з відмовою у виплаті страхового відшкодування, з посиланням на те, що позивачка ще з 14.01.2004р. одержує пенсію за віком. Разом з тим, відповідач не взяв до уваги те, що договір добровільного страхування між сторонами було укладено 20.01.2015р., тобто в період перебування на пільговій пенсії, оскільки позивачка була евакуйована із зони відчуження у 1986 році і має 2-гу категорію, отже пенсійного віку позивачка не досягла, як на час укладення договору страхування, так і на даний час.

Позивачка не погоджується із позицією страховика щодо підстави відмови у виплаті, а саме «після розірвання трудового договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково», оскільки позивачка не вийшла на пенсію у зв`язку з досягненням пенсійного віку, встановленого чинним законодавством, а отримувала спеціальну пільгову пенсію (чорнобильську), встановлену державою для евакуйованих у 1986 році громадян з зони відчуження, після катастрофи на ЧАЕС.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 526 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про страхування», просила позовні вимоги задовольнити, стягнувши на її користь з ПрАТ «СК «Інгосстрах» 10 000 грн. страхового відшкодування.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 21.04.2020р. від голови правління ПрАТ «СК «Інгосстрах» Клименко П.О. надійшов письмовий відзив на позов разом із доданими документами (а.с. № 34 - 83), в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, обґрунтовуючи свою позицію тим, що за приписами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» під страховим випадком розуміється подія, передбачена договором страхування або законодавством яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Розділ 5 договору від 20.01.2015р. № DNH0JL-150К5ЕА, укладеного із ОСОБА_1 передбачає події, які є страховими випадками. Так, згідно з п. 5.1. договору, страховим випадком за цим договором є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи.

В свою чергу, пункт 5.2. договору передбачає, що під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, звільнення позивачки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України може бути страховим випадком, однак виключно при повному виконанні страхувальником (позивачем) його умов.

Відповідач вважає, що правомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки подія, яка сталася з позивачкою 31.10.2019р. не є страховим випадком, з огляду на те, що, по - перше, позивачкою не було виконано умови п.1.2.5. Договору, яким встановлено обов`язок страхувальника протягом 3-х робочих днів письмово повідомити страховика про отримання від роботодавця повідомлення про можливе звільнення страхувальника. По-друге, позивачка при укладенні договору добровільного страхування зобов`язана була надати інформацію про те, що на момент укладання даного договору 20.01.2015р. вона вже отримує пенсію за віком з 14.01.2004р. довічно, чого остання не зробила, чим порушила п.1.2.7. умов страхування до договору. По-третє, страховик має право відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування у випадку, якщо після розірвання трудового договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково, оскільки збитки, які понесла позивачка внаслідок втрати нею постійного місця роботи, не повинні відшкодовуватись у розумінні договору.

Відповідач не був обізнаний про те, що позивачка знаходилась на обліку ГУ ПФУ м. Києва, а дізнався лише 28.10.2019р. у зв`язку з чим, позивачка надала неправдиві відомості, відтак у виплаті страхового відшкодування було також відмовлено на підставі п.4.1.3 умов страхування до договору.

На підставі вищевикладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути без участі представника відповідача.

28.04.2020р. від позивачки надійшла суду відповідь на відзив (а.с. № 94-95), в якій остання не погодилась з твердженням відповідача про те, що відповідач правомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування, з тих підстав, що подія, яка сталася з позивачкою 31.10.2019р. не є страховим випадком, оскільки Наказом державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильський спецкомбінат" від 05.09.2019р. № 564-ос її було звільнено з 31.10.2019р. на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України саме у зв`язку із скороченням штату працівників, що є прямо передбаченим пунктом 5.3 Договору страхування випадком втрати постійного місця роботи. Таким чином, звільнення позивачки у жовтні 2019р. є страховим випадком відповідно до пункту 5.1 договору страхування.

Щодо твердження відповідача про порушення строку повідомлення про можливе звільнення, як підставу для відмови у здійсненні страхової виплати, позивачка зазначила, що у всіх надісланих їй документах вказується єдина підстава відмови у виплаті страхового відшкодування, це те, що позивачка отримує пенсію, а тому заявлена відповідачем у відзиві на позовну заяву нова підстава відмови у виплаті страхового відшкодування, не вказаної у рішенні про відмову здійснити страхову виплату, є зловживанням відповідача та суперечить законодавству.

Крім того, вважала, що її вихід на пенсію у розумінні пункту 4.1 Умов страхування після звільнення у період дії договору страхування не відбувся, а твердження відповідача про неможливість виплати страхового відшкодування у зв`язку із наявністю статусу пенсіонера є безпідставними. Також зазначила, що відповідачем не обґрунтовано, чим саме наявність у страхувальника статусу пенсіонера має істотне значення для оцінки страхового ризику, а твердження відповідача про введення його в оману щодо відсутності статусу пенсіонера є безпідставним, оскільки п. 1.2.7 Умов страхування, не передбачене письмове подання інформації під час укладання договору страхування. Крім того, під час укладення договору страхування, позивачкою було повідомлено працівника відділення, який здійснював оформлення Договору страхування, про наявність статусу пенсіонера. Просила позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи категорію спору (справа незначної складності і визнана малозначною), наданий відповідачем письмовий відзив на позов, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч.5 ст. 279 ЦПК України (ухвала від 19.03.2020р. - а.с. № 30).

Саме з тих норм, з урахуванням вимог ст. 278 ЦПК України, сторона відповідача надала суду письмовий відзив на позовну заяву, а позивачка скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив.

Суд вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, оцінивши зібрані докази у справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 20.01.2015р. ОСОБА_1 уклала з ПрАТ «СУ «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-150К5ЕА, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи (а.с. № 5).

Договір укладено відповідно до Правил добровільного страхування фінансових ризиків (нова редакція від 09.04.2014р.), зареєстрованих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 22.05.2014р. за № 1814180.

За умовами договору і Правилами страхування, страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн., а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страховику страхові платежі (розділи 4, 7 договору).

Відповідно до п.6.1. договір діє 12 місяців з 21.01.2015р. по 20.01.2016р. включно (але не більше, ніж сплачуємий період). Цей договір лонгується на такий же строк у разі сплати наступних страхових платежів та коли жодна із сторін не заявила про відмову в його продовжені.

На виконання умов договору позивачка щомісячно сплачувала регулярний платіж у розмірі 20 грн. зі свого рахунку (остання сплата була проведена 21.11.2019р.), що підтверджено нею довідкою від 02.01.2020р. АТ КБ «Приватбанк» (а.с. № 15 - 20) і не заперечується відповідачем.

Згідно з п.п. 5.1. - 5.3. Договору, страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Страхове відшкодування не виплачується, якщо страховий випадок стався протягом перших трьох місяців з дня набрання чинності договором.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Наказом в.о. генерального директора голови комісії з реорганізації Калачика В.М. № 564-ос від 05.09.2019р. її звільнено з посади керівника групи планово-економічного відділу, планово-економічної групи з 31.10.2019р. у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. № 21).

Як вбачається з листа ПрАТ «СК «Інгосстрах», позивачка звернулася із заявою про настання страхового випадку 25.10.2019р. У відповідь на її заяву ПрАТ «СК «Інгосстрах» листом (вих. № 29.10.2019/004-Z199РРВ7000094) повідомлено, що подія кваліфікується як скорочення штатного розкладу і чисельності співробітників підприємства. Згідно підп.7) п. 4.1 Умов страхування страхове відшкодування не виплачується, якщо після розірвання трудового договору страхувальних вийшов на пенсію, в тому числі достроково. Тому у виплаті страхового відшкодування відмовлено (а.с. № 8).

Між позивачкою та відповідачем існували договірні відносини, які врегульовані Законом України «Про страхування» та ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Розділом 5 вищевказаного договору добровільного страхування передбачено, що страховим випадком розуміється втрата постійного місця роботи. Втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, вищевказаний договір страхування між сторонами було укладено з метою захисту майнового інтересу в разі настання певної події, яка обумовлена умовами цього договору страхування, тобто здійснення страховиком страхової виплати в разі настання страхового випадку за ризиками, визначеними договором страхування.

Так, при розгляді справи було встановлено, що позивачку було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, ця подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування (розділ 5 договору), який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі № 464/8852/15 (провадження № 61-5572св18).

З цих підстав, суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві від 21.04.2020р., стосовно того, що подія, яка сталася з позивачкою 31.10.2019р. не є страховим випадком.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Аналіз цих норм закону дозволяє дійти висновку про те, що обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.

Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до умов договору страхування або закону, обов`язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

Статтею 991 ЦК України і ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачені випадки відмови страховика від здійснення страхової виплати. Так, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Так, ПрАТ «СК «Інгосстрах» відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п.п.7) п.4.1 Умов страхування, які передбачають, що страхове відшкодування не виплачується, якщо після розірвання трудового договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково

Однак, дослідивши умови договору та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що у страхової компанії не було підстав для відмови у проведенні відповідної страхової виплати.

Як вбачається з довідки ГУ ПФУ в м. Києві від 28.10.2019р. № 26442, позивачка знаходиться там на обліку та одержує пенсію за віком з 14.01.2004р. довічно (а.с. № 51).

Тобто, на момент укладення договору страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-150К5ЕА 20.01.2015р. позивачка вже отримувала пенсію, а тому не можна стверджувати, що після розірвання договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково, адже після розірвання трудового договору позивачка права на призначення пенсії за віком не здобула, а отримувала інший вид пенсії, спеціального характеру та її статут, як пенсіонера, після звільнення не змінився.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині того, що позивачка при укладенні договору добровільного страхування порушила п.1.2.7 договору, оскільки зобов`язана була надати інформацію про те, що на момент укладання даного договору 20.01.2015р. вона вже отримує пенсію за віком з 14.01.2004р. довічно, оскільки наявність статуту пенсіонера, який отримує пенсію спеціального характеру, жодним чином не впливає на оцінку страхового ризику.

Крім того, відповідно до п. 5 Умов страхування до договору, серед переліку осіб, які не підлягають страхування, особи які мають статус пенсіонера та отримують пенсію - відсутні.

Варто зазначити, що не є і не може бути належною підставою у відмові у задоволенні позову, посилання відповідача на те, що позивачкою не дотримано вимоги п. 1.2.5 умов страхування до договору (протягом 3-х робочих днів письмово повідомляти страховика про отримання від роботодавця повідомлення про можливе звільнення страхувальника з постійного місця роботи за ініціативою роботодавця) та п.1.2.7 (при укладанні договору страхування надати страховику інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику), оскільки такі умови не були предметом розгляду і в подальшому, підставою прийняття рішення ПАТ «СК «Інгосстрах» про відмову у виплаті страхового відшкодування, що зокрема вбачається з страхового акту №Z199РРВ7000094 від 28.10.2019р. (а.с. № 53).

Крім того, не можна стверджувати, що відсутність відомостей про те, що позивачка перебувала на обліку в ГУ ПФУ м. Києва та одержувала пенсію за віком з 14.01.2004р. довічно, надала страхувальнику свідомо неправдиві відомості про предмет страхування, про факт настання страхового випадку або розмір суми страхового відшкодування.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком. Позивачка втратила роботу через скорочення штату, що згідно договору страхування є страховим випадком, то страховик зобов`язаний виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату) в розмірі 10 000 грн., що обумовлена сторонами в договорі, а тому позов підлягає задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування задоволені повністю та при подачі позову, вона була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (що є мінімальною ставкою судового збору станом 2020р.)

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 526, 991, 991, 979 ЦК України, Законом України «Про страхування», правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.02.2018р. у справі № 464/8852/15 (провадження № 61-5572св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч. 1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (ЄДРПОУ - 33248430) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) страхове відшкодування в сумі 10 000 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (ЄДРПОУ - 33248430) на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.