Справа № 136/1171/17
Провадження № 22-ц/801/1041/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 рокуСправа № 136/1171/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року, ухвалене суддею Липовецького районного суду Вінницької області Стадником С.І.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «СТ «Гарантія» про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2014 року між ПрАТ «СТ «Гарантія» в особі « Вінницької регіональної дирекції» та ОСОБА_1 укладено договір комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур, які засіяні на земельних ділянках з кадастровим номером :04:000:2329, :03:000:1124.

Згідно умов договору, під страховий захист прийнято наступні сільськогосподарські культури: соняшник, що розташований на земельній ділянці площею 12 га (кадастровий номер :04:000:2329), яка знаходиться на території Зозівської сільської ради і перебуває в оренді у ОСОБА_1 ; кукурудза, що розташована на земельній ділянці площею 28,6154 га (кадастровий номер :03:000:1124), яка знаходиться на території Іваньківської сільської ради і перебуває в оренді

ОСОБА_1 3.1 договору передбачено, що вартість застрахованого урожаю згідно становить 472 200,00 грн (соняшник - 81 600,00 грн, кукурудза - 390 600,00 грн).

В ніч з 16 вересня 2014 року на 17 вересня 2014 року, здійснено таємне викрадення урожаю соняшника із земельної ділянки площею 12 га (кадастровий номер :04:00062329), тобто настав страховий випадок.

Позивач вказує, що 17 вересня 2014 року на виконання підпункту 6.1.1. пункту 6.1 договору він повідомив відповідача про настання страхового випадку.

В період з 05 грудня 2014 року по 09 грудня 2014 року здійснено таємне викрадення урожаю кукурудзи із земельної ділянки площею 28,6154 га (кадастровий номер :03:000:1124), знову настав страховий випадок.

Після чого 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 на виконання підпункту 6.1.1. пункту 6.1. договору, знову повідомив відповідача про настання нового страхового випадку.

Позивач зазначає, що надав всі передбачені договором документи відповідачу, однак ПрАТ «СТ «Гарантія» відмовилось виплачувати страхове відшкодування за урожай соняшника в сумі 65 280,00 грн, та за урожай кукурудзи - 312 480,00 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 в березні 2015 року до суду з позовом до ПрАТ «СТ «Гарантія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 377 760,00 грн.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» суму невиплаченого страхового відшкодування по соняшнику у розмірі 65 280,00 грн, а також індекс інфляції за період з 18 жовтня 2014 року по 16 березня 2015 року у розмірі 5 352,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

06 липня 2017 року Апеляційний суд Вінницької області ухвалив рішення, яким рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасував та ухвалив нове, яким стягнув на користь ОСОБА_1 з ПрАТ «СТ «Гарантія» невиплачене страхове відшкодування по кукурудзі в сумі 312 480,00 грн, а також індекс інфляції за період з10 січня 2015 року по 16 березня 2015 року в сумі 9 686,00 грн. В решті рішення суд залишив без змін.

ОСОБА_1 вказує, що ПрАТ «СТ «Гарантія» не сплатило суму страхового відшкодування вчасно і в подальшому її не сплачує.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом, в якому позивач просив стягнути на його користь з ПрАТ «СТ «Гарантія» 638 892,00 грн, з них: 227 087 грн - інфляційні втрати (по соняшнику - 39 242,00 грн та по кукурудзі - 187 845,00 грн); 29 202 грн - 3 % річних (по соняшнику - 5 419,00 грн і по кукурудзі - 23 783,00 грн); 382 603,00 грн - неустойка в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (по соняшнику - 69 482,00 грн і по кукурудзі - 313 122,00 грн).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 361 326,97 грн, з них:227 087,00 грн - заборгованість за індексом інфляції, 29 202,00 грн - заборгованість за 3% річних, 105 037,97 грн - заборгованість за неустойкою (пеня). В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ПрАТ «СТ «Гарантія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові.

В якості основного доводу скаржник посилається на те, що суд діяв упереджено та не об`єктивно, не надав відповідачу можливості ознайомитися з доказами , наданими позивачем про повідомлення Страховика про страхові випадки та звернення його до правоохоронних органів.

Скаржник зазначає, що судом також не встановлено моменту виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати страхових виплат; не надано правової оцінки п.7.5.1 та п.7.5.2 Договору комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур та не надано оцінки тому, що сторонами Договору не було досягнуто згоди, що неустойка, яка передбачена п.9.2 Договору, не передбачає її стягнення за кожен день прострочення.

В свою чергу позивач подав письмові заперечення, в яких погодився із рішенням суду, просив його залишити без мін.

В судове засідання відповідач не з`явився. Надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на труднощі транспортного сполучення, в зв`язку з карантинними заходами.

Представник позивача заперечив щодо клопотання та додав, що дана юридична особа має представництво у м. Вінниці, що не є перешкодою направлення її представника по місцю розгляду справи.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність відповідача, виходячи із того, що в його клопотанні не вказано обставин, відповідно до яких участь відповідача в даному судовому засіданні була б обов`язковою. Враховує і те, що відповідач не скористався правом на подання заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або за допомогою онлайн-сервісу відеозв`язку « EasyCon », хоча мав право це зробити. Тобто відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами. Подана заява розцінюється судом, як спроба затягування розгляду справи. Тобто причини неявки сторони визнані судом неповажними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволені позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Верховного суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Вінницького області від 15 березня 2018 скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Відповідно до ч.1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Разом з тим, частина друга цієї статті, говорить, що постанова касаційного суду не може містити вказівку, зокрема, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

01 липня 2014 року між ПрАТ «СТ «Гарантія» та ОСОБА_1 укладено договір комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур, які засіяні на земельних ділянках з кадастровим номером :04:000:2329, :03:000:1124 (Т.1 а.с.7-11).

В ніч з 16 вересня 2014 року на 17 вересня 2014 року, здійснено таємне викрадення урожаю соняшника із земельної ділянки площею 12 га (кадастровий номер :04:00062329), тобто настав страховий випадок.

17 вересня 2014 року ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання страхового випадку (Т1 а.с. 189) та повідомив Липовецький РВ УМВС України у Вінницькій області про злочин (Т.1 а.с. 190).

В подальшому в період з 05 грудня 2014 року по 09 грудня 2014 року відбулось повторне таємне викрадення урожаю кукурудзи із земельної ділянки площею 28,6154 га (кадастровий номер :03:000:1124).

09 грудня 2014 року ОСОБА_1 на виконання підпункту 6.1.1. пункту 6.1. договору, повідомив відповідача про настання нового страхового випадку (Т.1 а.с. 192) та повідомив Липовецький РВ УМВС України у Вінницькій області про злочин (Т.1 а.с. 191).

ПрАТ «СТ «Гарантія» не виплачено страхове відшкодування за урожай соняшника та кукурудзи.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 70 632,96 грн невиплаченого страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

14 квітня 2016 року апеляційним судом Вінницької області ухвалено рішення, яким рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року скасовано, і ухвалено нове рішення про відмову в позові.

04 липня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Вінницької області віл 14 квітня 2016 року за нововиявленими обставинами.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року скасовано рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами; рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Судовий збір у сумі 3 654,00 грн компенсовано за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року в частині відмови в позові скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з відповідача на його користь невиплачене страхове відшкодування з урахуванням індексу інфляції в сумі 322 166,00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2018 року касаційну скаргу ПрАТ «СТ «Гарантія» залишено без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року у незмінній частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Поновлено виконання рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовим рішенням з відповідача стягнуто грошові кошти, а тому в наслідок невиконання рішення та несплати боргу, вказана сума підлягає індексації та вирахуванню трьох відсотків річних на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки за юридичною природою між сторонами у справі виникло грошове зобов`язання. Крім того суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення пені згідно ст.992 ЦК України та п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування» в межах строку позовної давності за ст. 258 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини , якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги, що як рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року так і рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року було встановлено факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором страхування. Ця обставина в силу ст.61 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи, доказуванню не підлягала.

Зокрема судом встановлено, що відповідач в порушення вимог закону, у тому числі визначених п.7.6 і п.7.7 договору страхування не здійснив виплату страхового відшкодування і не надіслав страхувальнику ОСОБА_1 обґрунтованої відмови у виплаті такого відшкодування.

Судом також було встановлено факт настання страхового випадку і як наслідок обов`язок відповідача виплатити страхових виплат, які фактично не були виплачені страховою компанією.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення від 06.07.2017 року встановив факт настання страхової події, передбаченої договором комплексного страхування урожаю сільськогосподарських культур - кукурудзи.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання - повідомив страховика про настання страхового випадку у визначений договором строк, який надав можливість дослідити страховику обставину випадку та прийняти відповідне рішення про виплату страхового відшкодування ви відмову у ній. Судом також встановлено і те, що позивачем не було надано страховику завідомо неправдиві відомості про об`єкт страхування та встановлення настання страхового випадку.

Отже доводи апеляційної скарги в даній справі , що судом першої інстанції не було встановлено моменту виникнення обов`язку у відповідача щодо виплати страхового відшкодування, є безпідставними, адже ці обставини встановлені вищевказаними попередніми рішеннями судів і не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Даним обставинам суди давали правову оцінку, про що зазначили у своїх рішеннях. І ці обставини обґрунтовано та законно були враховані судом при розгляді даної справи.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції 13.10.2017 своєю ухвалою обґрунтовано відмовив у зупиненні провадження у справі до розгляду касаційною інстанцією касаційної скарги страхової компанії на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 06 липня 2017 року, оскільки касаційне оскарження даних судових рішень не є підставою для зупинення провадження у справі. Даний висновок не суперечить та узгоджується із нормами ЦПК України, які діяли на момент вирішення цього питання, та Постановою Пленуму ВСУ від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Вирішуючи спір суд першої інстанції, з врахуванням встановлених обставин попередніми судовими рішеннями правильно зробив висновок, що на дані правовідносини поширюється диспозиція ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому судом правильно обрахований період за який підлягає така сплата у вигляді заборгованості за індексом інфляції, а також її розмір з врахуванням завалених позовних вимог - з 17.03.2015 по 24.07.2017.

Обґрунтовано та вмотивовано стягнуто судом і 3 % річних по соняшнику за період з 18.10.2014 по 24.07.2017, а також кукурудзі за період з 10.01.2015 по 24.07.2017.

Апеляційний суд дійшов висновку, що Липовецький районний суд Вінницької області, вирішуючи питання про стягнення пені, правильно застосував норму ст.549 ЦК України, адже як правильно зробив висновок суд, сторони у п.9.2 договору погодили, що в разі саме несвоєчасної виплати страховиком страхового відшкодування, останній повинен сплатити на користь страхувальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Тобто висновок суду, що за своєю правовою природою неустойка є пенею є правильним.

В межах річного строку позовної давності на підставі поданої відповідачем заяви, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув розмір пені в сумі 105037,97 при цьому розрахунок на переконання апеляційного суду проведений ним правильно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилась з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання шкоди особі.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і є справедливим.

Будь-яких порушень норм процесуального права, які б могли вплинути на правильність та законність постановленого судом першої інстанції рішення, не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 травня 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало