Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 278/2723/15-ц

провадження № 61-40539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: Житомирська обласна державна адміністрація та Житомирська районна державна адміністрація, в інтересах яких позов подано прокурором Житомирського району Житомирської області

відповідачі: Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир Авто Інтернешнл», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділ державної реєстрації Житомирської районної державної адміністрації,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -Державна інспекція сільського господарства у Житомирській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир Авто Інтернешнл»,

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року, у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Коломієць О. С., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року прокурор Житомирського району Житомирської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації (далі - ОДА), Житомирської районної державної адміністрації (далі - РДА) звернувся до суду із позовом до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі - Станишівська сільська рада), ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир Авто Інтернешнл», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу державної реєстрації Житомирської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та її витребування.

Позовна заява прокурора мотивована тим, що рішенням Житомирської обласної ради від 10 жовтня 2000 року в постійне користування Житомирському районному комунальному підприємству «Агролісництво» надано 70,9 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства.

У 2012 році управлінням Держземагентства у Житомирському районі внесено зміни до форми державної статистичної звітності із земельних ресурсів (форма 6-зем), щодо зменшення площ лісогосподарських підприємств, зокрема за рахунок землі «Житомирський лісгосп АПК» 0,8107 га якої передано у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, а 09 червня 2010 року оформлено право власності на підставі підробленого рішення Луківської сільської ради Житомирського району

від 11 жовтня 2002 року.

15 липня 2010 року ОСОБА_1 як власник земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0230, уклала з ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл» договір купівлі-продажу № 2545 земельної ділянки із кадастровим номером :03:001:0230.

18 жовтня 2012 року ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл» спірну земельну ділянку подарувало ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду і при її наданні ОСОБА_1 порушено порядок вилучення земельної ділянки.

У зв`язку із викладеним прокурор просив суд:

визнати незаконним та скасувати рішення 3 сесії 24 скликання Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 жовтня 2002 року в частині безоплатної передачі земельної ділянки ОСОБА_1 ;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,8107 га, виданий на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 559;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,8107 га кадастровий номер :03:001:0230, виданий на ім`я

ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70;

витребувати з приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказану земельну ділянку та передати її до земель лісового фонду державної форми власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області, у складі судді Зубчук І. В., від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову прокурора відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка передана ОСОБА_1 , протиправно вибула з державної форми власності, що є підставою для її витребування. Однак, суд взяв до уваги заяву представника ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл» про застосування строків позовної давності, в якій представник відповідача вказав, що про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 прокурору стало відомо у 2007 року під час проведення відповідної перевірки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації та Житомирської районної державної адміністрації задоволено.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано рішення 3 сесії 24 скликання Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 жовтня 2002 року в частині безоплатної передачі земельної ділянки ОСОБА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,8107 га, виданий на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 559.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,8107 га кадастровий № :03:001:0230, виданий на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70.

Витребувано з приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказану земельну ділянку площею 0,8107 га та передано її до земель лісового фонду державної форми власності.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду та задовольняючи позов прокурора, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції тій частині, що Луківська сільська рада не мала повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою, яка знаходилась за межами населеного пункту, а ОСОБА_1 незаконно набула право власності на неї і земельна ділянка протиправно вибула з державної форми власності.

При цьому апеляційний суд вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо пропуску прокурором строку позовної давності оскільки під час перевірок у 2007 році питання законності передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не вивчалось, а перевірялась законність використання земельної ділянки водного фонду, яка перебувала в оренді ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», та додержання вимог законодавства про довкілля, будівництва будинку і інших споруд на цій ділянці.

Одночасно апеляційний суд спростував доводи відповідача про те, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 28 березня

2017 року встановлено факт початку перебігу строку позовної давності

із 03 вересня 2007 року, оскільки даний строк встановлено до вимог, які стосуються правомірності використання земельної ділянки водного фонду, яка перебувала в оренді ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», а не спірної земельної ділянки лісового фонду переданої ОСОБА_1 .

Апеляційний суд дійшов висновку, що про існування оспорюваного рішення Луківської сільської ради прокурор дізнався лише із матеріалів кримінального провадження, а позивачі - після звернення прокурора до суду з даним позовом. Відтак, перебіг позовної давності розпочався з часу, коли прокурором внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме 26 квітня 2013 року. При цьому відсутні будь-які дані про те, що прокуратура володіла інформацією про прийняття оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування та мала об`єктивну можливість у встановлені законом строки та в передбачений законом спосіб захистити права держави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати постанову Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року, залишивши в силі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого

2018 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу з Житомирського районного суду Житомирської області.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 квітня 2020 року, справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції встановив всі обставини справи, однак дійшов помилкових висновків.

Особи, які подали касаційну скаргу просили врахувати положення статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки спірне майно було придбано на відплатній основі, зокрема за договором купівлі-продажу.

Стверджували про обов`язок позивача довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Прокурор жодним чином не обґрунтував, що він раніше не міг довідатися про порушення, як він вважає, прав держави.

Вказують, що висновки земельно-технічної експертизи, якою встановлено, що земельна ділянка площею 0,810 га, розташована в с. Млинище Луківської сільської ради не відноситься до земель запасу, а відноситься до земель лісового фонду, є припущенням, оскільки експерт не знайшов підстав для категоричного висновку, а тому застосування судом положень статті 122

ЗК України недопустимо.

Стверджували, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам прокурора про те, що оскаржуване рішення є підробленим, тому задоволення позовної вимоги про визнання незаконним акту, який ніколи юридично не існував, є неможливим.

Крім того 14 листопада 2018 року ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл»,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмові пояснення, які по суті є доповненням касаційної скарги новими доводами.

Однак враховуючи, що такі доповнення всупереч вимогам частин першої та другої статті 398 ЦПК України подані зі спливом строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду від 12 червня 2018 року, а крім того не надано доказів направлення цих доповнень іншим учасникам справи, касаційний суд не враховує такі доповнення при розгляді касаційної скарги.

Доводи осіб, які подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року Житомирська обласна державна адміністрація та заступник прокурора Житомирської області подав до Верховного Суду подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких просили касаційну скаргу залишити без задоволення а постанову апеляційного суду без змін, вважаючи оскаржене судове рішення законним і обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що рішенням 3 сесії 24 скликання Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 жовтня 2002 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,82 га, яка розташована у с. Млинище Житомирського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

На підставі рішення 3 сесії 24 скликання Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 жовтня 2002 року

ОСОБА_1 05 лютого 2003 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,8107 га, для ведення особистого селянського господарства в с. Лука Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

З метою відновлення меж земельної ділянки на підставі розробленої технічної документації, 09 червня 2010 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЛ № 694333 на право власності на земельну ділянку площею 0,8107 га, кадастровий номер :03:001:0230, яка розташована в с. Млинище, Житомирського району, Житомирської області, для ведення особистого селянського господарства. Підставою видачі акту зазначено вищевказане рішення органу місцевого самоврядування.

Із договору купівлі-продажу, укладеного 15 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», встановлено, що земельна ділянка площею 0,8107 га, кадастровий номер :03:001:0230, яка розташована

в с. Млинище, Житомирського району, Житомирської області перейшла у власність ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», яке, на підставі вказаного договору купівлі-продажу, отримало державний акт серії ЯМ № 569000.

18 жовтня 2012 року ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл» за договором дарування передало безоплатно у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірну земельну ділянку площею 0,8107 га, кадастровий номер :04:000:0707.

26 квітня 2013 року прокуратурою, за фактом підробки оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування (рішення 3 сесії 24 скликання Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11 жовтня 2002 року), внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування, на підставі постанови старшого слідчого СВ Житомирського РВ УМВС України в Житомирській області від 23 січня

2014 року, експертом Житомирського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено земельно-технічну комісійну експертизу та складено висновок № 67/84/14-25 від 14 травня

2014 року, з якого судами встановлено, що розроблена та внесена в автоматизовану базу даних ведення державного земельного кадастру «вторинна» технічна документація по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки 0,8107 га для ведення особистого селянського господарства

ОСОБА_1 у с. Млинище, Луківської сільської ради Житомирського району Житомирської області не відповідає вимогам законодавства за складом, змістом та правилами оформлення.

Експертом зроблено вірогідний висновок, що земельна ділянка розміром 0,8107 га передана у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства не відносилася до земель запасу, а належала до земель лісового фонду.

Експертом також встановлено, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 не є складовою земель населених пунктів Луківської сільської ради та знаходиться за межами населених пунктів.

Досудовим розслідуванням встановлено відсутність «первинної» документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а у технічній документації щодо встановлення меж земельної ділянки відсутні правовстановлюючі та технічні документи на раніше надану земельну ділянку, що свідчить про розроблення останньої не як складової проекту відведення земельної ділянки, а як окремий вид землевпорядної документації.

Із листа Луківської сільської ради Житомирського району і області

від 22 квітня 2013 року встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту.

Із листа управління Держемаганства у Житомирському районі Житомирської області від 16 квітня 2013 року встановлено, що на час передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, остання перебувала в користуванні державного підприємства «Житомиський лісгосп АПК» для ведення лісового господарства на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Житомирської обласної ради від 10 жовтня 2000 року.

У зв`язку з утворенням Станишівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, рішенням від 30 грудня

2016 року припинено юридичні особи сільських рад, зокрема, Луківської сільської ради.

15 червня 2017 року представник ТОВ «Житомир Авто Інтернейшнл» звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності. До заяви долучив запит Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора від 27 серпня 2007 року та відповідь

ТОВ «Житомир Авто Інтернейшнл» від 03 вересня 2007 року, рішення Господарського суду Житомирської області від 28 березня 2017 року, які на думку позивача підтверджують початок перебігу строку позовної давності

з 03 вересня 2007 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі за текстом, в редакції Кодексу на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Щодо суті спору

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексу (далі - ЗК) України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України

від 21 січня 2015 року в справі № 6-224цс14.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України.

Таким чином, згідно зі статтею 12, частиною першою статті 20, частиною першою статті 122 та частиною третьою статті 149 ЗК України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 33

ЛК України сільські ради не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності.

Встановивши, що передана у приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення землі з лісогосподарського на ведення особистого селянського господарства не змінювалось, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність рішення Луківської сільської ради від 11 жовтня 2002 року щодо передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції на підставі установлених обставин справи, а також вказаних вище норм матеріального права та статей 19, 84 ЗК України, статті 5 ЛК України дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка на момент передачі ОСОБА_1 належала до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалася для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України, та що Луківська сільська рада, відповідно до положень статей 122, 149 ЗК України, не була наділена повноваженнями щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади означає, що держава як власник, свою волю на відчуження спірного майна не виявляла. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що земля вибула з володіння власника поза його волею - без прийняття ним відповідного рішення.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові

від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388

ЦК України.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада

2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зазначено, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема, без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки та її місцезнаходження, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що спірна ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель лісового фонду з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачів відповідає критерію законності та здійснюється на підставі статті 388 ЦК України

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність витребування у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,8107 га у державну власність.

Щодо позовної давності

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Таких висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що місцевим судом правильно встановлено, що спірна земельна ділянка протиправно вибула з державної форми власності, однак зроблено помилковий висновок щодо спливу позовної давності.

На позови прокурора, які пред`являються в інтересах держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, поширюються положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц).

Судами встановлено, що 15 червня 2017 року представник ТОВ «Житомир Авто Інтернейшнл», заперечуючи проти позову прокурора, подав заяву про застосування строку позовної давності. До заяви долучив запит Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора від 27 серпня 2007 року, відповідь ТОВ «Житомир Авто Інтернейшнл» від 03 вересня

2007 року та рішення Господарського суду Житомирської області

від 28 березня 2017 року.

При цьому суд апеляційної інстанції вмотивовано спростував доводи відповідача про те, що прокурору під час перевірок у 2007 року було відомо про наявність оспорюваного рішення сільської ради, вказавши, що питання законності передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_1 під час цих перевірок не вивчалось, що підтверджено змістом запиту Житомирського міжрайонного природоохоронного прокурора та відповіді ТОВ «Житомир Авто Інтернейшнл». Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що встановлений рішенням Господарського суду Житомирської області від 28 березня 2017 року початку перебігу строку позовної давності стосується використання земельної ділянки водного фонду, яка перебувала в оренді ТОВ «Житомир Авто Інтернешнл», а не спірної земельної ділянки лісового фонду переданої ОСОБА_1 .

Крім того матеріали справи не місять відомостей про те, що розпорядник земель державної власності дізнався про порушення вимог земельного законодавства раніше прокурора.

Відтак колегія вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що перебіг позовної давності за позовом прокурора розпочався у квітні

2013 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини справи на підставі неналежних доказів, а саме: висновку комплексної земельної-технічної експертизи, яка має вірогідний характер, колегія суддів відхиляє, оскільки висновок експерта є лише одним із доказів на підставі якого суди двох інстанцій дійшли висновку, що спірна земельна ділянка належить до лісового фонду та вибула із власності держави незаконно.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка була придбана за відплатним договором купівлі-продажу, а тому не може бути витребувана на підставі статті 388 ЦК України, колегія суддів відхиляє. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в яких витребувана земельна ділянка, набули право власності на спірне майно за договором дарування, а не за відплатним договором, а крім того майно вибуло з володіння власника (держави) поза його волею.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків, зроблених як судом першої та апеляційної інстанції щодо незаконного вибуття з власності держави земель лісового фонду.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир Авто Інтернешнл», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович