суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулейкова І. Ю. та Погрібного С. О.
провадження № 61-6347св19
Постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року

Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаємо окрему думку.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РДА в м. Києві), Київської міської ради, Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі: ПрАТ «ХК «Київміськбуд», компанія), треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві (далі - ГУЮ в м. Києві), Департамент з питань реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У серпні 2017 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Деснянська РДА в м. Києві, ГУЮ в м. Києві, про виселення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «ХК «Київміськбуд» на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що вчинення АТ «ХК «Київміськбуд» дій щодо передачі відповідної квартири районній державній адміністрації є актом розпорядження своєю власністю, внаслідок чого право власності компанії припинилося у встановленому законом порядку, а квартира перейшла до комунальної власності і знаходилася у розпорядженні Ватутінської районної державної адміністрації. При цьому незавершеність оформлення зміни власника житла не вплинула на реалізацію відносин власності щодо цього службового житла. Акт від 02 червня 2000 року зумовив виникнення нових фактичних правовідносин власності, за межами приватної власності ПрАТ «ХК «Київміськбуд», що, у свою чергу, привело до включення Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва спірної квартири до числа службових, а подальші умови розпорядження цим майном підтверджують, що Ватутінська районна державна адміністрація м. Києва отримала його як майно комунальної власності разом із іншими двома квартирами, які складали разом площу, передану для службового заселення. Підставою для заселення ОСОБА_1 із сім`єю до квартири АДРЕСА_1 був ордер № 003681 , виданий Ватутінською районною в м. Києві державною адміністрацією. Позивачі з 2000 року, тобто з моменту видачі ордера на вселення, відкрито і безперервно користуються квартирою, а отже, правомірно набули право на зайняття та користування спірною квартирою.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вчинення АТ «ХК «Київміськбуд» дій із підписання та передачі квартири районній державній адміністрації на підставі акту є юридичним фактом розпорядження своєю власністю, внаслідок чого, право власності компанії припинилося, а квартира перейшла до комунальної власності і знаходилася у повному розпорядженні районної державної адміністрації, яка визначала її статус та заселяла цю квартиру. При цьому, посилаючись на те, що спірна квартира передана лише тимчасово для службових потреб, відповідач не надав доказів на підтвердження таких тверджень. Зокрема в акті відсутні посилання на те, що квартира підлягає поверненню у власність холдингової компанії через певний час або після настання певних обставин. Дві інші квартири, передані АТ «ХК «Київміськбуд» Ватутінській районній державній адміністрації за актом від 02 червня 2000 року № 1/297, також були у встановленому законом порядку розподілені і вже приватизовані, що підтвердив представник Деснянської РДА м. Києва і не спростував представник відповідача. Родина ОСОБА_6 займає спірну квартиру правомірно і на законних підставах.

ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

У березні 2019 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, в якій просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову ПрАТ «ХК «Київміськбуд», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року в частині скасування державної реєстрації права власності за АТ «ХК «Київміськбуд» на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В іншій частині судові рішення залишено без змін.

Частково задовольняючи касаційну скаргу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову про скасування державної реєстрації права власності за АТ «ХК «Київміськбуд» на квартиру АДРЕСА_1 , колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з відсутності порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивачів, оскільки правовідносини з приводу квартири АДРЕСА_1 , виникли між Деснянською РДА в м. Києві та АТ «ХК «Київміськбуд», як власником квартири.

ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІВ

Із наведеною правовою позицією Суду не погоджуємося, враховуючи таке.

Щодо порушення прав позивачів

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, наказом Ватутінського районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 03 серпня 2000 року № 252 квартира АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , надана старшому слідчому слідчого відділу районного управління майору міліції ОСОБА_1 , склад сім`ї: він, дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4

16 серпня 2000 року Ватутінська районна в м. Києві державна адміністрація видала ОСОБА_1 ордер № 003681 на право зайняття службового житлового приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , разом із членами його родини: дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_4

Розпорядженням Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 липня 2004 року № 778 «Про виключення з числа службових житлових приміщень» квартира АДРЕСА_1 , виключена з числа службових приміщень Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України) та як окремий різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України).

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Отже, позивачі є титульними володільцями спірної квартири, відповідно мають право вимагати застосування задля здійснення захисту їх прав та законних інтересів усіх способів захисту, на які має право і сам власник майна.

Необхідно враховувати, що статус наймача житла комунального житлового фонду та статус наймача квартири, яка належить на праві приватної власності юридичній особі, є відмінними, оскільки наймач квартири, що відноситься до комунального житлового фонду, має право на приватизацію, тобто передачу йому у власність цієї квартири.

Відповідно, відмова у позові позбавляє позивачів права отримати спірну квартиру у власність, реалізувати свої права на приватизацію житла, яким вони правомірно володіють.

Щодо правових підстав набуття права власності на квартиру у Ватутінської районної в м. Києві державної адміністрації

Як встановлено судами, 02 червня 2000 року за актом № 1/297 АТ «ХК «Київміськбуд» передало Ватутінській районній державній адміністрації в м. Києві для службових потреб для обслуговування будинку три квартири, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 .

Необхідно враховувати, що цей акт як правовстановлюючий документ передачі права власності на спірну квартиру від АТ «ХК «Київміськбуд» до Ватутінської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому порядку недійсним не визнаний, АТ «ХК «Київміськбуд» не оскаржувався та не оспорювався, а тому він є чинним.

Визначаючи правову природу цього акта, необхідно виходити з його правочинної природи, оскільки в силу цього правового документа АТ «ХК «Київміськбуд» передало право власності на спірну квартиру у комунальну власність на виконання власних зобов`язань перед міською радою - у зв`язку зі здійсненням певного виду господарської діяльності - ведення забудови міста Києва.

Такий обов`язок був передбачений, зокрема, статтею 26 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на момент передачі квартири від АТ «ХК «Київміськбуд» до районної державної адміністрації), відповідно до якої відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік Рада Міністрів Союзу РСР вправі визначати підстави і умови передачі забудовниками виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів та іншим організаціям для заселення частини жилої площі у новоспоруджених за рахунок державних капітальних вкладень будинках, а також розміри жилої площі, яка передається.

Відповідно до пункту 6.1 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 16 травня 2000 року № 725 «Про розподіл загальної площі у жилих будинках на 2000 рік» при будівництві житла всіма забудовниками, незалежно від джерел фінансування - 7 %, якщо інші розміри не передбачені рішеннями Київради на відведення земельних ділянок, у тому числі: 5 % - для забезпечення житлом громадян, що перебувають на квартобліку в районних державних адміністраціях, відселення з ділянок забудови, ветхих та непридатних для проживання будинків; 2 % - службова жила площа.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, чинній на момент передачі квартири у комунальну власність) розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Отже, на забудовників покладався прямий обов`язок щодо безкоштовної передачі до Київської міської державної адміністрації частини загальної площі зведеного будинку, що і здійснено АТ «ХК «Київміськбуд» 02 червня 2000 року за актом № 1/297 - передано Ватутінській районній державній адміністрації в м. Києві для службових потреб для обслуговування будинку три квартири, у тому числі квартиру АДРЕСА_1

Чинність зазначеного акта як правочину має визначатися відповідно до правил про угоди ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно з частиною першою статті 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Таким чином, виходячи з презумпції правомірності правочину, Суд зобов`язаний був виходити з того, що спірний акт як правочин, дійсність якого заперечується у цьому спорі, не визнавався недійсним за правилами ЦК УРСР протягом тривалого періоду часу, правові наслідки виконання такого правочину тривалий період ніким не заперечувалися, допоки позивачі не звернулися за захистом свого порушеного (невизнаного) права.

Істотне для вирішення цього спору значення має те, що АТ «ХК «Київміськбуд» втратило фактичний і правовий зв`язок зі спірною квартирою, не цікавилося її станом і правовою долею, не виконувало обов`язки власника з утримання майна, погодилося із передачею у власність спірної квартири Ватутінській районній в м. Києві державній адміністрації.

Повною мірою усвідомлюючи недоліки зазначеного акта як за формою, так і за змістом, Суд мав виходити з того, що чинне на момент його складання цивільне законодавство передбачало виключно судовий порядок визнання угод (правочинів) недійсними; у передачі зазначеної квартири у комунальну власність існувала певна правова мета - забудовник виконував власні публічно-правові зобов`язання з передання певної частки збудованого житла на користь територіальної громади міста; відбулася, як зазначено, втрата правового та фактичного зв`язку АТ «ХК «Київміськбуд» зі спірною квартирою.

На час вирішення спору судами спірна квартира перетворилася на задавнене майно, яке не може бути повернуто його колишньому власникові навіть попри очевидні недоліки того правовстановлюючого документа, в силу якого на нього виникло право комунальної власності у районної держадміністрації.

Вочевидь, що за позовом про визнання недійсним акту, повернення квартири у АТ «ХК «Київміськбуд» спливла позовна давність, при цьому, за правилами ЦК Української РСР.

За правилами статті 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК Української РСР).

Відповідно до пунктів 6, 7 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Враховуючи, що акт № 1/297 про передачу квартири складено 02 червня 2000 року, то позовна давність до вимог про визнання цього акту недійсним спливла до набрання чинності ЦК України.

Єдиним належним позовом АТ «ХК «Київміськбуд», право на пред`явлення якого до позивачів існувало у цього товариства, міг бути позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте у задоволенні такого позову суд зобов`язаний був би також відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Зважаючи на наведене, вважаємо помилковими висновки колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що відсутні порушені, оспорювані чи невизнані права позивачів, оскільки правовідносини щодо квартири АДРЕСА_1 , виникли між Деснянською РДА в м. Києві та АТ «ХК «Київміськбуд», як власником квартири. Вважаємо, що реєстрація за АТ «ХК «Київміськбуд»порушує права позивачів, у справі, яка переглядається, як титульних володільців спірною квартирою, а отже, вони мають право на позов як у матеріальному, так і процесуальному розумінні.

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний