Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -Гончарука В.П.,

за участі секретаря - Гриценко О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус КМНО Рильська Л.С. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про реєстрацію права власності, суд-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 квітня 2019 р. між ОСОБА_1 , в інтересах якого виступала ОСОБА_6 та ОСОБА_3 посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 537, скасувавши державну реєстрації за відповідачем ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на праві власності належала спірна квартира №217 , я якій він тривалий час проживав та продовжує проживати на даний час, разом зі свої молодшим сином ОСОБА_7

17 серпня 2018 р. позивач склав заповіт, відповідно до якого вказану квартиру після своєї смерті заповідав своєму молодшому сину ОСОБА_7

ОСОБА_6 є співмешканкою ОСОБА_8 , що є старшим сином позивача ОСОБА_1

У ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є двоє спільних неповнолітніх дітей, але на даний час старший син з ОСОБА_6 не проживає у зв`язку зі зловживанням спиртних напоїв, але позивач підтримував дружні тісні стосунки з ОСОБА_6 .

Під час розмови ОСОБА_6 запропонувала позивачу видати на неї довіреність на спірну квартиру № 217 , обгрунтовуючи це тим, що останній необхідно зібрати додаткові довідки по вказаній квартирі. Будучи не обізнаним в законах позивач погодився на пропозицію ОСОБА_6 та 6 квітня 2019 р. видав ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність бути його представником в тому числі щодо представництва від його імені з будь - яких питань та при вчинені правочинів щодо користування та розпорядження від його імені та в його інтересах (позивача ОСОБА_1 ) будь - яким майном з чого воно не складало і де б не знаходилося, а саме : приватизувати, купувати, продавати будь - яке належне позивачу майно , приймати в дарунок, здавати в оренду, передавати в іпотеку ( заставу) тощо, визначаючи умови, сторону, ціну договорів на власний розсуд.

22 квітня 2019 р. ОСОБА_6 діючи всупереч інтересам та волевиявленню позивача та без його згоди на підставі вище зазначеної довіреності уклала оспорюваний договір з відповідачем ОСОБА_3 та відчужила спірну квартиру, ОСОБА_6 діяла тільки з корисних для себе мотивів, кошти від реалізації квартири також позивачу не повернула.

На підставі викладеного позивач вважає, що своїми діями ОСОБА_6 ввела позивача в оману, діяла всупереч його інтересам та волевиявленню, на підставі чого вказаний договір повинен буди визнаний недійсним, посилаючись на вимоги ст. 203,215 ЦК України.

Під час підготовчого судового розгляду суд протокольною ухвалою залучив в якості третіх осіб на стороні відповідача Приватного нотаріуса КМНО Рильську Л.С. та ОСОБА_6 .

В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволні позову з обставин викладених в позовній заяві зазначаючи при цьому, що третя особа ОСОБА_6 діяла всупереч інтересам та волі позивача ОСОБА_1 та своїми діями ввела в останього в оману, але при цьому не заперечували того факту, що ОСОБА_1 добровілно 6 квітня 2019 р. видав ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність на представлення його інетересів, в тому числі і для продажу спірної квартири, але вказану обставину позивач та його представник обгрутовують тим, що позивач є юридино не обізнаною особою та фактично не знайомився з текстом вказаної довіреності та можливо не усвідомлював значення своїх дій, так - як повністю довіряв ОСОБА_6 та вважав, що остання не могла діяти всупереч його інтересам, але при цьому представник позивача просив не застосовувати в разі задоволення позову, реституцію.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, надавши до суду свій відзив де зазначив, що спірний правочин було вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства та з погодженням позивача по справі.

Після продажу спірної квартири позивач ОСОБА_1 та йог осин ОСОБА_7 неоднаразово попереджалися про звільнення спірної квартири, а також те, що за виручені кошти від продажу спірної квартири ОСОБА_6 зі згоди позивача та його сина ОСОБА_7 придбала житловий будинок у Вінницькій обл.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, обгшрунтовуючи свою порзицію тим, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири вона здійснила зі згоди позивача з метою придбання будику поза межами м.Києва, що в послідуючому й було здійсно та про дану обставину вона повідомляла як позивача ОСОБА_1 так і його сина ОСОБА_7 , який огляґдав будинок, що був придбаний в Вінницький обл. та висловила надію, що вся їх родина ( позивач, його сини та вона з неповнолітніми дітьми) будуть проживати в даному будинку.

Також довіреність, на яку посилається позивач ОСОБА_1 була видана позивачем на її ім`я саме для продажу спірної квартири.

При цьому третя особа ОСОБА_6 підтвердила той факт, що кошти від реалізації спірної квартири вона позивачу не повернула, а має намір використати дані кошти на виховання та забезпечення своїх дітей - внуків позивача.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Рильська Л.С. чи її представник в зал судового засідання не з`явилися, але надала до суду заяву про слухання справи в її відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідка дійшов наступного, що відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як було встановлено в судовому засіданні, що 22 квітня 2019 р. між ОСОБА_1 , в інтересах якого виступала ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажду квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрований в реєстрі за № 537.

ОСОБА_6 діяла від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіренсоті, виданої 6 квітня 2019 р. приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В., зареєстрованої в реєстрі за №2372.

На момент укладання оспорюваного правочину вказана довіреність була чинною, та у встановленом законом порядку скасована чи припинена не була, як це визначено статтями 248, 249 ЦК УКраїни.

Крім того в судовому засіданні позивач та його представник зазначали, що позивач ОСОБА_1 в момент посвідчення зазначеної довіреності розумів значення своїх дій, але вважав, що довіреність видається на збирання додаткових довідок по спірній квартирі №217 , але односчасно при цьому зазначав, що спірна квартира була його ( позивача) одноособовою власнітю та у встановленому закном порядку була зареєстрована в БТІ м.Києва.

Також статтею 237 даного Кодексу визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України пердбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення

Статтею 203 ЦПК України вазначеніз загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину в тому числі ч.3 даної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як убачається з матеріалів справи, що між видачею довіреності та укладанням оспорюваного договору пройшло 16 діб та за цей час позивач не здійснив будь - яких заходів спрямованих на те, що його представник за довіреністю ОСОБА_6 діє всупереч його інтересам.

Крім того в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 підтвердив частково пояснення третьої особи ОСОБА_6 щодо придбання нею будинку в Вінницькій обл., а також те, що остання запропонувала йому разом з позивачем проживати в зазначеному будинку, але позивач та свідок відмовили на пропозицію ОСОБА_6 , мотивуючи це тим, що їх не влаштовує місце розташування вказаного будинку та побутові умови.

Як убачається зі змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом безпосередньо до ОСОБА_3 , але при цьому в судовому засіданні позивачем не було надано доказів які саме невизнанані або оспорювані права позивача були порушені зі сторони саме відповідача.

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивача його представника , відповідачів, предтсавника відповідача, третьої особи суд дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 15, 16, 19, 202, 203, 207, 215, 225, 237-239 ЦК України, ПостановиПленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК Укрїни,

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус КМНО Рильська Л.С. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про реєстрацію права власност - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2020 р .

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ,

Треті особи: ОСОБА_6 ІПННОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;

Приватний нотаріус КМНО Рильська Л.С., адреса здійснення діяльності: м.Київ, вул.Трьохсвятитильська, буд.4-в.

Суддя: