Постанова

Іменем України

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 607/12628/16-ц

провадження № 61-16589св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (третя особа за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2019 року у складі судді Сливка Л. М., постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у складі колегії суддів: Ходоровський М. В., Ткач З. Є., Ткач О. І.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-E00/027/2007, за яким позичальник отримала від банку кредит в сумі 20 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,49 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов`язалась повернути ці кошти, сплативши відсотки в порядку і в терміни, встановленні договором.

До цього договору сторонами було укладено ряд додаткових договорів, а саме: 23 січня 2009 року, 25 січня 2010 року, 25 січня 2010 року та 23 лютого 2011 року. Ними було викладено графік платежів у новій редакції, визначено порядок страхування майна та збільшено строк користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-E00/021/2007 до якого було укладено додаткові договори 25 січня 2010 року та 23 лютого 2011 року. Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 виконує неналежно, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 15 207,76 дол. США, що еквівалентно 377 850,48 грн.

02 листопада 2015 року ОСОБА_1 було відправлено досудову вимогу від 26 жовтня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного АТ «ОТП Банк» просило стягнути солідарно із відповідачів суму заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2007 року в розмірі 15 207,76 дол. США, що еквівалентно 377 850,48 грн за офіційним курсом НБУ на 06 липня 2016 року, що складається з залишку заборгованості за кредитом у сумі 12 458,65 дол. США та суми несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 2 749,11 дол. США.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору удаваним правочином та викладення умови договору у новій редакції.

Позовна заява мотивована тим, що при укладенні договору позичальнику не було роз`яснено інформації, визначеної пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У матеріалах справи немає платіжного документа, оформленого належними ініціатором переказу коштів на суму 20 000 дол. США, на підставі якого банк здійснив перерахунок кредитних коштів за реквізитами вказаними позичальником.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: визнати кредитний договір від 17 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», удаваним правочином; умову кредитного договору від 17 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», щодо: «Розмір і Валюта Кредиту 20 000 (двадцять тисяч) Валюта: дол. США» викласти в такій редакції: «Розмір і Валюта Кредиту - 101 000 грн (сто одна тисяча) Валюта: Українська гривня».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2019 року у позові АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання кредитного договору удаваним правочином та викладення умови договору у новій редакції відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком не доведено розмір заборгованості, суму якої він просить стягнути. Первинні касові та меморіальні документи банку для проведення економічної експертизи надані не у повному обсязі, у зв`язку із цим відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору удаваним правочином та викладення умови договору у новій редакції, місцевий суд виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими, однак позов поданий з пропуском позовної давності, про наслідки спливу якої заявив відповідач за зустрічним позовом.

Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, АТ «ОТП Банк» звернулося з апеляційною скаргою на нього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 липня 2019 року рішення місцевого суду від 12 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором № МL-E00/027/2007 від 17 квітня 2007 року в розмірі 13 866,41 дол. США, що еквівалентно 344 183 грн за офіційним курсом НБУ на 06 липня 2016 року, що складається з залишку заборгованості за кредитом у сумі 12 458,65 дол. США та суми несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 1 407 дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що факт наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитом у розмірі 13 866,41 дол. США підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Тому, оскільки позичальник не виконала зобов`язання за кредитним договором, виникла заборгованість, яка має бути стягнута з боржника на користь позивача за первісним позовом.

Рішення місцевого суду переглядалось апеляційним судом виключно в частині первісних позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а в частині первісних позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк» в апеляційному порядку не переглядалося.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду в частині первісного позову, скасувати рішення судів в частині зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2019 року не було предметом апеляційного перегляду в частині первісних позовних вимог АТ «ОТП Банк» до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору удаваним правочином і викладення умов договору у новій редакції, у зв`язку із чим справа у суді касаційної інстанції переглядається тільки в частині первісного позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а в іншій частині не переглядається відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

28 жовтня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2019 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору удаваним правочином та викладення умов договору у новій редакції закрито, оскільки вказане рішення не було предметом апеляційного перегляду в цій частині.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 05 квітня 2007 року ОСОБА_1 подала до ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», анкету-заяву, у якій просила надати їй кредитні кошти в сумі 20 000 дол. США з відсотковою ставкою 12,49 % річних строком на шість років.

У пункті 13 цього документу ОСОБА_1 , крім іншого, підтвердила, що банк надав їй у письмовому вигляді інформацію, передбачену пунктом 2 частиною 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

17 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір, який складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох його частин. Частиною № 1 є «Базові умови кредитування. Визначення термінів», частина № 2 - «Кредитний договір № МL-E00/027/2007 від «17» квітня 2007 р.».

Згідно з пунктами 2, 3 частини № 1 кредитного договору визначено, що банк надав відповідачу кредит в сумі 20 000 дол. США на ремонт нерухомого майна із фіксованою процентною ставкою у 12,49 % річних. Повернення кредиту здійснюється шляхом сплати платежів, що зменшуються, тобто щомісячне погашення відбувається рівними частинами погашення процентів - в повному об`ємі нарахованих на залишок заборгованості по кредиту.

Відповідно до копії меморіального ордера № 1 від 18 квітня 2007 року, було проведено банківську операцію згідно з якою платник - філія ЗАТ «ОТП Банк» м. Тернополя здійснило на адресу одержувача - ОСОБА_1 платіж за призначенням - видача кредиту згідно із кредитним договором на суму 20 000 дол. США (101 000 грн.)

Згідно із випискою з рахунку № 25 від 04 липня 2016 року ОСОБА_1 отримала ці кошти з поточного рахунку.

23 січня 2009 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 згідно із яким викладено у новій редакції Графік Платежів.

25 січня 2010 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 2 відповідно до якого було змінено графік платежів.

25 січня 2010 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 3 відповідно до якого визначено новий порядок страхування майна.

23 лютого 2011 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 згідно з яким сторони визначили, що датою остаточного повернення кредиту є 17 квітня 2023 року.

02 листопада 2015 року позичальнику було відправлено поштою досудову вимогу від 26 жовтня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із залишку заборгованості за кредитом у сумі 12 458,65 дол. США та суми відсотків за користування кредитом 1 407,76 дол. США.

Установлено, що позивач за первісним позовом є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк».

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що 17 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-E00/027/2007, за яким позичальник отримала від банку кредит в сумі 20 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,49 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов`язалась повернути ці кошти, сплативши відсотки в порядку і в терміни, встановленні договором.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, 02 листопада 2015 року їй кредитодавцем у відповідності до приписів частини другої статті 1050 ЦК України було направлено досудову вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором (частини позики, що залишилася, та сплати нарахованих процентів), яка складається із залишку заборгованості за кредитом у сумі 12 458,65 дол. США та суми відсотків за користування кредитом 1 407,76 дол. США.

Після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися.

При таких обставинах апеляційний суд, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши, що ОСОБА_1 станом на час направлення їй вимоги про дострокове погашення кредиту мала заборгованість в сумі 13 866,41 дол. США, дійшов правильного висновку, що вимоги позивача за первісним позовом в частині стягнення заборгованості у вказаному розмірі з позичальника є обґрунтованими.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо розміру заборгованості, оскільки такі доводи зводяться до переоцінки обставин, встановлених апеляційним судом, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться за межами розгляду справи судом касаційної інстанції, який не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині, прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев