Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 463/5736/15-ц

провадження № 61-9223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач-Львівське комунальне підприємство «Дім»,

відповідач-ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у складі судді Гирич С. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Львівське комунальне підприємство «Дім» (далі - ЛКП «Дім» ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛКП «Дім» та ОСОБА_1 , що проживає у квартирі АДРЕСА_1 , стягнення заборгованості за фактично надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 7 397,62 грн.

Позов обгрунтований тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Цей будинок знаходиться на балансі ЛКП «Дім», яке є виконавцем житлово-комунальних послуг відповідно до рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 червня 2007 року. Відповідач відмовляється укласти договір про надання житлово-комунальних послуг. Позивач надає відповідачу також послуги з утримання будинку та прибудинкової території у повному обсязі, проте остання такі не оплачує, що призводить до збитків. Зокрема позивачем надсилались попередження відповідачу щодо заборгованості та звернення до суду, проте такі залишені без реагування.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, позов ЛКП «Дім» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Дім» заборгованість за фактично надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 за період з 03 липня 2010 року до 01 квітня 2017 року в розмірі 5 678,24 грн.

У позові ЛКП «Дім» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за фактично надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 у сумі 1 719,38 грн за період до 03 липня 2010 року відмовлено за спливом позовної давності.

У позові ЛКП «Дім» до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛКП «Дім» та ОСОБА_1 , що проживає у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Дім» судовий збір у розмірі 1 600,00 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач отримавши послуги, зобов`язана була оплатити їх вартість у повному розмірі, проте безпідставно не проводила оплату за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, тому утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відсутність договору між сторонами не є підставою для відмови у задоволенні позову ЛКП «Дім».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року, в якій просила судові рішення скасувати та постановити нове, яким у позові ЛКП «Дім» відмовити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У лютому 2018 справа надійшла до Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення постановлені з порушенням норми матеріального і процесуального права.

Суди не дослідили належним чином надані відповідачем докази, наслідком чого є ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій в порушення частини третьої статті 163 ЦПК України 2004 року в період з січня 2017 року до травня 2017 року допустили у судове засідання представника ЛКП «Дім» Лабу О. І., не перевіривши її повноваження.

У порушення пункту 1 частини третьої статті 21 та пункту 5 частини третьої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач не підготував та не подав проєкт договору на погодження, не робив жодних спроб на встановлення договірних відносин з відповідачем ОСОБА_1 .

Надані позивачем суду документи про наявність господарських відносин з іншими юридичними особами, фінансові розрахунки між ними під час виконання договірних зобов`язань не є доказом надання послуг з утримання будинку АДРЕСА_1 .

Позивач не надав суду обґрунтування розрахунку заборгованості, оскільки сума боргу належним чином не обґрунтована, надані суду відомості про нарахування та оплату послуг, повідомлення про нарахування підтверджують надання їй, як споживачу, послуг, а є лише рахунком на оплату.

Крім того, суди порушили її право на повноцінний правовий захист згідно зі статтею 12 ЦПК України 2004 року та статтею 59 Конституції України, оскільки відмовили у її клопотанні про відкладення розгляду справи до призначення безоплатного адвоката.

Вважає вимоги про оплату послуг щодо обслуговування прибудинкової території будинку безпідставними, оскільки відсутня документація про встановлення меж прибудинкової території будинку на АДРЕСА_1 в натурі.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, у цій квартирі зареєстрована та проживає відповідач, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрація (а. с. 6).

Будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі ЛКП «Дім» та обслуговується ним згідно з ухвалою Львівської міської ради від 18 липня 2013 року № 2638.

Суди встановили, що ЛКП «Дім», як балансоутримувач цього будинку і виконавець послуг, несе витрати з утримання будинку і прибудинкової території, надає послуги його мешканцям, у тому числі і відповідачу, зокрема, займається забезпеченням технічного обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що стверджується відповідними актами (т. 2, а. с. 30-45), ліквідаціями аварій (т. 2, а. с.11-29, 46-50), дератизацією (т. 2, а. с. 114-134), обслуговуванням димовентиляційних каналів (т. 3, а. с. 12-17, т. 4, а. с. 156-163), освітленням місць загального користування, що стверджується відповідними актами та квитанціями (т. 3, а. с. 58-201), вивезенням побутових відходів (т. 2, а. с. 51-116), технічним обслуговуванням ліфтів та диспетчерських систем, що стверджується актами-рахунками (т.1, а. с. 52-123), прибиранням сходових кліток.

За кошти підприємства ЛКП «Дім» здійснює виплату заробітної плати працівникам.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ЛКП «Дім» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛКП «Дім» та ОСОБА_1 , що проживає у квартирі АДРЕСА_1 , стягнення заборгованості за фактично надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 7 397,62 грн.

За змістом статті 1 Закону, утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Обов`язок споживача оплачувати послуги з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій у строки, встановлені договором або законом, визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону, пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (далі - Правила), якому кореспондує право виконавця послуг стягувати прострочені платежі із осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання цих житлово-комунальних послуг.

Згідно зі статтею 13 Закону ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території.

Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону.

Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону ).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Як встановили суди, відповідно до вимог Закону відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває на балансі ЛКП «Дім» та обслуговується ним згідно з ухвалою Львівської міської ради від 18 липня 2013 року №2638.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов`язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Суд першої інстанції дослідив належні та допустимі докази у справі у їх сукупності та встановив, що позивач ЛКП «Дім» надає послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, однак відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Суди першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано дійшли висновку, що відповідач від користування послугами ЛКП не відмовлялися, а фактично такими користувалася і користується, а відтак відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови відповідача від сплати за фактично надані житлово-комунальні послуги.

Оскільки обов`язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносини не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

Доводи касаційної скарги про не надання позивачем обґрунтованого розрахунку заборгованості, є безпідставними, оскільки відповідач не надала належні та допустимі докази оплати нею житлово-комунальних послуг. Крім того, ці доводи були предметом розгляду апеляційним судом та спростовані ним.

Аргументи відповідача, що між сторонами у справі не укладався договір не заслуговують уваги, оскільки відсутність між сторонами укладеного договору не звільняє відповідача від оплати за надані позивачем послуги.

Висновки суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 361/5077/16 (провадження № 61-19910св18) та від 24 липня 2019 року у справі №361/6777/16 (провадження № 61-26720св18).

Отже, скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на зазначене інші доводи касаційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями, власним тлумаченням норм матеріального права, переоцінкою доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак