Номер провадження: 22-ц/813/5540/20
Номер справи місцевого суду: 511/36/20
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року про повернення заяви заявнику по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення батьківства

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа: Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення батьківства

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення батьківства, визнано неподаною та повернуто заявнику .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в новому складі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Роздільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Предметом оскарження є ухвала суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ст.353 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що оскільки заява про встановлення батьківства в окремому провадженні подається до суду у відповідності до ч.1 ст.316 ЦПК за місцем реєстрації заявника, а заявником в поданій та уточненій заяві відсутні відомості про місце її реєстрації, тому суд вважав, що вищезазначена заява підлягає поверненню.

Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справ, виходячи з наступного.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у.France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів,що мають юридичне значення.

В основу порядку розгляду справ окремого провадження закладені загальні правила позовного провадження. Оскільки справи окремого провадження мають суттєву специфіку, то провадження у цих справах становлять певний синтез загальних правил цивільного судочинства, правил, які властиві окремому провадженню в цілому, а також правил, які властиві виключно певній категорії таких справ. Тобто специфіка провадження у кожній категорії справ окремо регулюється шляхом встановлення до загального порядку розгляду справ окремих процесуальних винятків та доповнень.

Так, із матеріалів справи вбачається, що у січні 2020 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту батьківства. При цьому місцем проживання заявниці ОСОБА_1 було зазначено: АДРЕСА_1 .

Крім того, при зверненні до суду із заявою про встановлення факту батьківства, ОСОБА_1 обґрунтовуючи підсудність справи Роздільнянському районному суду Одеської області зазначала, що вона не в змозі зареєструвати своє місце проживання, адже відповідно до п.2 ч.18 розділу «Реєстрація місця проживання» Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 року №207, для реєстрації місця проживання, особа або її представник подає документ, до якого вносяться відомості про місце проживання (в даному випадку паспорт громадянина України чи тимчасове посвідчення громадянина України), а якщо дитина не досягла 16 років, подається Свідоцтво про народження. Однак через те, що наразі вона має лише паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_1, виданий 18.12.1990 року відділом внутрішніх справ Фрунзенського виконкому м.Душанбе, а паспорту громадянина України не має, тому вона не може надати до суду дійсний документ, до якого вносяться відомості про її місце проживання. Проте, у своїй заяві ОСОБА_1 також зазначила, що наразі вона проживає разом із дітьми та безпосередньо діє в їх інтересах та в підтвердження того факту, що вони фактично проживають в селі Нові Чобручі Роздільнянського району Одеської області надала до суду довідку, видану Старостинською сільською радою Роздільнянського району Одеської області від 05.12.2019 року №773 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2004 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

За змістом ст. 33 Конституції України передбачено, що кожний, хто на законних підставах перебуває на території України, має право вільно пересуватися, вибирати місце проживання, залишати територію України. Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 р. (ч. 1 ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 р. (ст. 12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 р. (ст. 2) та іншими міжнародно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Окрім того, відповідно до ч.2 вищезазначеного Закону України, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Роздільнянського районного суду Одеської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення батьківства відносно своїх трьох дітей за фактичним місцем проживання її з дітьми у селі Нові Чобручі, Роздільнянський район, Одеська область.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право заявника на вільний доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно із п.1, 4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Отже, виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 367, 368, ч.2 ст. 369, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року - скасувати, а справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення батьківства - направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.05.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда