Дата документу 07.05.2020
Справа № 937/1096/20
Провадження № 2/937/1374/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Прозорової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від себе та за малолітню дитину ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Застрожнікова Катерина Сергіївна до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від себе та за малолітню дитину ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Застрожнікова К.С. звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачі обґрунтовують позов тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, та у них є донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Усі позивачі зареєстровані у вказаному домоволодінні. Однак, починаючи з 2016 року позивачі виїхали на постійне місце проживання до с. Піонерське Сімферопольського району АР Крим, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією. Позивачі разом з донькою проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 . Крім того, починаючи з 06.05.2018 року позивачка ОСОБА_2 отримала дозвіл на тимчасове проживання УДМС Росії по Краснодарському краю на строк до 17.03.2022 року. Так само дозвіл на тимчасове проживання отримав позивач ОСОБА_1 . У зв`язку із тим, що позивачі виїхали на постійне місце проживання до АРК, вони вирішили продати 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Однак зробити вони цього не можуть через те, що вони та їхня малолітня донька зареєстровані у даному будинку, а у знятті з реєстраційного обліку їм відмовлено, що підтверджується відмітками про відмову у знятті з реєстрації місця проживання у заявах позивачів про зняття з реєстрації місця проживання, які вони через свого представника ОСОБА_5 подавали до Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради 17.12.2019 року, оскільки у паспортах позивачів маються відомості про отримання ними посвідок на тимчасове місце проживання на непідконтрольній Україні - тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. Однак, у даній ситуації немає вини позивачів, які бажають розпорядитись своєю власністю, та зробити цього не можуть через вищевикладені обставини. Тому позивачі просять суд визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право проживання та користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ч.5 ст.279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань від учасників справи про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило. У встановлені судом строки від відповідача відзив, від третьої особи пояснення, щодо позову не надходили.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить 21/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частини будинку від 08.06.2012 року, посвідченому державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О.Ф., право власності зареєстровано 14.06.2012 року (а.с.14-20).

Так позивачі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.12-13).

Згідно довідки Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 12.12.2019р. №7130, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.21).

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від себе та за малолітню дитину ОСОБА_3 через свого представника за довіреністю ОСОБА_5 звернулися до Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради із заявами про зняття з реєстрації місця проживання, однак їм було відмовлено на підставі абз. 2, 3 ст. 9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що підтверджується відмітками про відмову у знятті з реєстрації місця проживання у заявах.

Згідно абз. 2, 3 ст. 9-1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що починаючи з 2016 року вони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх дитина ОСОБА_3 , виїхали на постійне місце проживання до с. Піонерське Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією, де вони проживають у житловому будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 264 від 28.11.2019 року, що була видана за місцем проживання позивачів (а.с.22).

Так, у паспортних документах позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мається відмітка про дозвіл на тимчасове проживання УДМС Росії по Краснодарському краю, що підтверджується відповідним штампом (а.с.10,11).

Стосовно обґрунтованості позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

З урахуванням вищевказаного, у позові позивачами ОСОБА_2 , яка є власником частини квартири, та ОСОБА_1 , який як член родини користується житловим приміщенням, не вказано підстав та доказів того що їхні права щодо володіння, користування та розпоряджання житловим приміщенням порушені їх реєстрацію у даному житловому приміщенні. Крім того до позивачів не можливо застосувати вищевказні норми закону ЦК та ЖК щодо встановлення кола осіб, яких можливо визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Крім того позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації, не обґрунтовані та передчасні, оскільки згідно довідки Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 12.12.2019р. №7130, за вищевказаною адресою дана особа не зареєстрована.

Згідно з ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до абзаців 9 та 10 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Статтею 9 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Аналогічні підстави відмови в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, передбачені і в пункті 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 (далі - Правила №207), а саме, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації.

Тобто, позовна вимога позивача про зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень який уповноважена приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити за безпідставністю, адже відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку.

02 квітня 2020 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IХ (далі Закон №540-IХ).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону №540-IХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.391 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від себе та за малолітню дитину ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Застрожнікова Катерина Сергіївна до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Відділ реєстрації Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко