Справа № 752/5592/20
Провадження № 2/752/4754/20
РІШЕННЯ

Іменем України

04.05.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року позвиач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс», в якому просили суд визнати недійсним кредитний договір № 198953 від 25.11.2019 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.11.2019 року між позивачем та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» було укладено кредитний договір № 198953, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 5520,00 грн., строком на 15 днів з 25.11.2019 р. по 10.12.2019 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,7100 % в день, що дорівнює 15,00 % від суми кредиту та становить 828,00 грн. Крім того, згідно із п. 1.8 вказаного договору, сукупна вартість кредиту у строк, визначений п.1.9. Договору складає 6935,88 грн., що дорівнює 624,15 % річних і включає проценту ставку за цей період користування кредитом, визначену п.1.4, 1.6 договору. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права, як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що відповідач навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема, не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, а тому позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.03.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В позові позивач просить суд розглянути справу без її участі та після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач відзив на позов до суду не подав, та з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 25.11.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» було укладено кредитний договір № 198953, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит в розмірі 5520,00 грн., строком на 15 днів з 25.11.2019 р. по 10.12.2019 р., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,7100 % в день, що дорівнює 15,00 % від суми кредиту та становить 828,00 грн.

Відповідно до п. 1.6 договору, після продовження строку дії договору, позичальник сплачує проценти (плату за користування грошовими коштами) з 16 по 28 день в розмірі 4,95 % за кожень день строку користування кредитом.

Відповідно до п. 1.8 вказаного договору, сторонами було погоджено, що сукупна вартість кредиту у строк, визначений п.1.9. договору складає 6935,88 грн., що дорівнює 624,15 % річних і включає проценту ставку за цей період користування кредитом, визначену п.1.4, 1.6 договору.

За правилами п. 1.10 спірного договору, сторонами було обумовлено те, шо у разі прострочення позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту в розмірі, вказаному в п. 1.6 цього договору, та в будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 % від суми зобов`язань позичальника по даному договору.

Позивач отримала кредит на вищевказану суму, що не заперечувалось останньою, та доказів неналежного виконання умов договору в цій частині матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що відповідачем виконано умови оспорюваного договору.

Крім того, пунктом 6.1 спірного договору встановлено, що позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма умовами цього договору, а також із правилами надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту.

Договір було добровільно підписано сторонами, які мали на це повну дієздатність, позичальник отримала оригінал договору в момент його укладення, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивач, звертаючись до суду із вимогами про визнання укладеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує, в тому числі і тим, що такий договір укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме тим, що перед його укладенням, всупереч ч. 2 ст. 11 Закону позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, та не ознайомлено з ризиками, що передбачає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема: про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Однак, варто відзначити, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає лише застосування даного Закону до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», та згідно п. 1, п. 7, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей закон не поширюється на договори, що містять умови про споживчий кредит у формі кредитування рахунків зі строком погашення кредиту до одного місяця та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, а також кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

Згідно умов договору, позивач отримала кредит строком на 15 днів, а тому на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, не розповсюджуються приписи Закону України «Про споживче кредитування», на який посилається позивач.

Крім того, твердження позивача про те, що їй не надано повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд розцінює критично, оскільки, наведені доводи спростовуються текстом договору, в якому чітко викладені умови договору, а саме: розмір кредиту, строк кредитування, плата за користування грошима та відповідальність за порушення умов договору, а також вся необхідна інформація про відповідача.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову тією підставою, що позивача було введено в оману через неналежну інформованість, є безпідставними, такими, що повністю спростовуються умовами укладеного між сторонами договору та такими, що є неспроможними з огляду на докази, які містяться в матеріалах справи.

Твердження позивача про недійсність спірного договору, оскільки, відповідачем були порушені вимоги Закону України «Про захист персональних даних», також є хибними та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, пунктом 11 частини другої статті 8 Закону України "Про захист персональних даних" (далі - Закон) передбачено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних.

Зважаючи на те, що відповідно до статті 11 Закону згода є лише однією з підстав обробки персональних даних, відкликання згоди можливе лише у випадку обробки персональних даних відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону.

Відповідно до статті 2 Закону, згодою на обробку персональних даних є добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про її надання, а володільцем персональних даних є фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб`єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом. Відтак відкликання згоди на обробку персональних даних має бути адресовано лише володільцю персональних даних.

Надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Як убачається з п. 6.4. спірного договору, позивача було повідомлено про її права, як суб`єкта персональних даних, визначені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», в тому числі і право на відкликання своєї згоди. Однак, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону).

Уклавши спірний кредитний договір, позивач надала кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі кредитору або третім особам, у зв`язку з укладенням та виконанням договору, починаючи з моменту підписання договору та до моменту відкликання такої згоди.

Окремо варто зазначити про те, що посилання сторони позивача на те, що договором передбачена лише відповідальність позичальника, натомість, не передбачено відповідальності кредитора, що також є підставою для визнання договору недійсним, суд відкидає, оскільки, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, тобто позивач не була позбавлена права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності оспорюваного кредитного договору, відомості про звернення позивача до відповідача щодо припинення порушень з боку відповідача, на які позивач посилається у своєму позові, також відсутні.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов спірного кредитного договору вимогам законодавства, його несправедливість, та те, що між сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, позивачем підтверджено своїм підписом, що вона ознайомлена з умовами кредитування, та доводи позивача ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються наявними у справі доказами, а тому суд вважає позов безпідставним, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Н.П. Чередніченко