КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/1030/20
Провадження № 2/552/600/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2020 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіної Ж.В.

секретаря судового засідання Павленко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» , ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» ( далі ПП ПБТІ «Інвентаризатор») , ОСОБА_1 звернулись в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Полтавської міської ради, ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації посилаючись на те, що 20 грудня 2019 року на засіданні сесії Полтавської міської ради за участю депутатів і преси, запрошених інших осіб була поширена інформація, яка є втручанням в особисте життя, порушує немайнові права та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Відповідач ОСОБА_2 на даному засіданні поширила інформацію: «В колективі депутатів Полтавської міської ради є люди, які ведуть паразитичний спосіб життя і повністю ганьблять весь колектив . Що хочу сказати ? Директор БТІ, що по АДРЕСА_2 до сих пір торгує державним архівом! На нього відкрито дві кримінальні справи. Бідний, ну ніяк не можуть з ним впоратися!, Я йому хочу сказати: «Всіх не підкупиш. До ОСОБА_4 я хочу звернутися. Ви по АДРЕСА_2 вивіску поміняйте і повісьте червоний ліхтар». Вказаний заклик підтримав головуючий - секретар Полтавської міської ради ОСОБА_3 та виказав своє судження : «до речі, на початку ХХ століття так і було» . Потім ОСОБА_2 повідомила: « Біжить ОСОБА_1 і кричить два дні тому: « Будеш платити ! ». Те , що я не повинна платити згідно закону України! Виявляється у нього цих незаконних дітей! Одна народжує, інша вже родила, працює там! Третя , ще десь четверта! Люди добрі, кожен батько повинен забезпечувати своїх дітей! Якщо я йому, щось винна , значить я йому принесу дві пелюшки! Тому, що два дні тому він давав інтерв`ю в коридорі. Я випадково на нього наскочила. Подивилася, а у нього джинси брудні та ще й зім`яті. Значить він витяг їх із під новонародженої. Тому я подарую йому пелюшки, але більше я йому нічого не винна! Це раз. По-друге , невже оця людина веде отакий паразитичний спосіб життя, з інвалідів тягне гроші обманним шляхом, про що відкрита кримінальна справа! Зі стариків шкуру знімає. Написала лист ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 обманним шляхом здер з інваліда…» Зазначена інформація поширена на невизначене коло осіб, оскільки здійснена на відкритому засіданні сесії в присутності депутатів , запрошених осіб та преси. Це не є критикою, висловлюванням думок та переконань, оскільки є недостовірною і наклепницькою без жодних посилань на джерела та достовірні факти. Така інформація є негативною , такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 та ділову репутацію ПП ПБТІ «Інвентаризатора». 06.02.2020 року ПП ПБТІ «Інвентаризатор» звернувся до Полтавської міської ради щодо захисту порушеного права та спростування недостовірної інформації, проте спростування такої інформації не відбулось. Просили визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію зазначену вище інформацію, яка висловлена відповідачами відносно позивачів та зобов`язати відповідачів спростувати інформацію на засіданні сесії Полтавської міської ради.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 20 березня 2020 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заперечення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27 березня 2020 року відмовлено у задоволенні заперечення представника відповідача Полтавської міської ради щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_2 подано суду заперечення на позов, які фактично є відзивом на позов, де остання не визнає позовні вимоги та зазначає, що згідно рішення суду, яке набрало законної сили , ПП ПБТІ «Інвентаризатор» зобов`язано видати їй безкоштовно інформацію згідно поданого нею запиту. Також на даний час на розгляді в суді знаходиться справа щодо визнання бездіяльності ОСОБА_1 протиправною та про зобов`язання вчинення дії. У разі незгоди останнього зі словами ОСОБА_2 , то він не був позбавлений права на опротестування зазначеного висловлювання. На разі проводиться досудове розслідування кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України , за фактом вимагання оплати послуг за надання інформації з державних архівів службовими особами ПП ПБТІ «Інвентаризатор».

Від Полтавської міської ради надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги відповідач не визнає. Полтавською міською радою надавалась можливість позивачам скористатись правом на відповідь, про що останнім направлявся лист від 12.03.2020 року, проте позивачі таке право не використали. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів стосовно факту поширення відповідачами тих чи інших висловлювань стосовно позивачів. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідач ОСОБА_1 є депутатом Полтавської міської ради сьомого скликання, а тому межа допустимої критики відносно нього як публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Просив відмовити у задоволенні позову.

Позивачами надано відповідь на відзив в якому зазначив, що Полтавська міська рада своїм листом від 12 березня 2020 року запропонувала поновити порушене право шляхом надання слова на спростування поширеної інформації на відкритому засіданні Полтавської міської ради, проте у сторін є розбіжності у способах відновлення порушеного права. Поширена відповідачами інформація не є поглядами в широкому розумінні або особистими думками, а є негативною і недостовірною, не відповідає дійсності та не підтверджується доказами наданими відповідачем. Така інформація поширена із порушенням розділу 5 п.5.9 Регламенту Полтавської міської ради, а саме не дотримано загальних норм поведінки та п.1.7 - інформація поширена на невизначене коло осіб.

Від Полтавської міської ради надійшли заперечення відповідно яких відповідач зазначає, що з врахуванням діючого законодавства України, позивач ОСОБА_1 є публічною особою, а тому межа допустимої критики відносно нього є ширшою, інформація стосується позивача, саме як публічної особи та його професійної діяльності на посаді депутата Полтавської міської ради, а тому він повинен бути готовим до неї. Така інформація не виходить за рамки суспільної моралі. Це відповідає правовим позиціям Верховного Суду , тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи спір, суд враховує,що у розумінні статті 277 ЦК України висловлювання, які озвучені відповідачами не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, а є суб`єктивною думкою, що виражає ставлення того, хто говорить, й оцінити правдивість чи правильність такого висловлювання будь-яким шляхом неможливо.

Також суд приймає до уваги, що інформація, про спростування якої пред`явив вимоги позивач ОСОБА_1 , який є депутатом Полтавської міської ради сьомого скликання , директором ПП ПБТІ «Інвентаризатор» не підлягає визнанню недостовірною також, оскільки стосується позивача, як публічної особи , а тому він повинен бути готовим до неї та межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.

Відповідно до положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У абзаці четвертому пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі « Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Таким чином, законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18).

Інформація висловлена відповідачами про визнання якої недостовірною та такою, що порушує честь та гідність позивача ОСОБА_1 та ділову репутацію обох позивачів є оціночним судженням, що є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачів, а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного статтею 277 ЦК України порядку та не є предметом судового захисту.

Як зазначає відповідач Полтавська міська рада, та підтверджено письмово позивачами, останнім надавалась можливість відповіді на відкритому засіданні Полтавської міської ради, проте таким правом позивач ОСОБА_1 , який є і директором ПП ПБТІ «Інвентаризатор» не скористався.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст..ст.10,12,81,259, 263-265 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» , ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через Київський районний суд міста Полтави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачі: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», місце знаходження м. Полтава, пров. Романа Шухевича,4, ідентифікаційний код в .

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: Полтавська міська рада, місце знаходження м. Полтава, вул. Соборності,36, ідентифікаційний номер в .

ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено.

Третя особа: ОСОБА_3 , місце знаходження АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено.

Головуючий суддя Ж.В. Кузіна