07.05.2020 Провадження по справі № 2/940/110/20
Справа № 940/82/20
Рішення

Іменем України

7 травня 2020 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвоката: Безуглої І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідачі зареєстровані в її будинку, проте більше року в ньому не проживають та добровільно із реєстраційного обліку не знімаються,чим створюють їй перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримали. Позивач суду пояснила, що відповідачі вселились у її будинок по АДРЕСА_1 як її племінники, проте ОСОБА_2 в будинку не проживає сім років, а ОСОБА_3 - три роки, місце їх проживання та перебування їй не відоме.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не прибули, судові повістки повернулися до суду не врученими за закінченням терміну зберігання, місце їх перебування суду не відоме. Проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлені через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому суд вважає, що вони про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що дає підстави суду розглядати справу у їх відсутності.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в будинку позивача вже більше року.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника та свідка, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 06.01.2013 року (а.с.5) та копією витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2013 року (а.с.6). В даному будинку зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як племінники позивача, проте більше року в ньому не проживають (копія довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 52 від 10.01.2010 року - а.с. 8, акт депутата Тетіївської міської ради - а.с.7, довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 27.01.2020 року - а.с.18,19).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачі вселились у спірний будинок в якості членів сім`ї власника, що постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарствота набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 сім років, а ОСОБА_3 три роки не проживають разом з позивачем в її будинку, спільним побутом з нею не пов?язані, тобто вони перестали бути членами сім`ї позивача. Проте вони зареєстровані в її будинку та з реєстраційного обліку не знімаються, чим створюють їй перешкоди як власнику будинку у здійсненні її права власності, а саме у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, чим порушують конституційне право позивача не непорушність права власності, а тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 406 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15,16,319,381,391 ЦК України, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення, при цьому даний строк продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Дата складання повного рішення: 08.05.2020 року.

Суддя : Т.П.Косович