РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.
за участю секретаря Черниш О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності у зв`язку з набувальною давністю, -
Позивачі звернулись до суду з вказаною позовною заявою, в якій просять визнати за ОСОБА_1 в зв`язку з набувальною давністю право власності на 1/3 частину жилої площі, що належить відповідачу в квартирі АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані наступним. 09.12.1978 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого народилась донька ОСОБА_2 (позивач по справі). 22.10.1996 року позивачами та відповідачем була приватизована квартира на праві спільної (сумісної) власності АДРЕСА_1 , в якій вони проживали та були зареєстровані. 24.03.1998 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було розірвано, після чого відповідач виїхав до РФ, та добровільно 27.03.1998 року знявся з реєстрації у спірній квартирі. Відповідно до виданої довіреності від 01.07.2002 року відповідач уповноважив позивача ОСОБА_1 подарувати від його імені частину належної йому квартирі доньці ОСОБА_2 . На разі місцеперебування відповідача позивачам не відоме. Позивач вважала, що вказана квартира належить їм на праві власності, а тому договір дарування на ім`я доньки вчинено не було, а строк даної довіреності був до 01.07.2005 року. В червні 2019 році ОСОБА_1 з метою продажу спірної квартири і придбання двох однокімнатних квартир звернулась до нотаріальної контори з можливістю продажу спірної квартири, та укладення договору купівлі-продажу з іншою особою, однак їй повідомили, що відповідач є власником 1/3 частки спірної квартири, та здійснити продаж вказаної квартири без його згоди не являється можливим. Позивачі користуються вказаною квартирою і розпоряджаються нею відкрито на протязі 21 року, а відповідач не цікавиться своєю власністю, та не вислювлював з 1998 року жодних претензій чи прохань щодо вселення до вказаної квартири або про будь-яку компенсацію за належну йому частку. Позивачі сплачують всі комунальні витрати самостійно, та здійснюють поточні витрати щодо вказаного майна, а тому змушені звернутись до суду за захистом свого порушеного права.
Відповідач своїм правом на поданням відзиву не скористався.
Представник позивачів адвокат Коросташевський М. Н. надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та проти заочного рішення не заперечував. Від позивача ОСОБА_1 надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, в тому числі і сайті «Судової влади України», та за допомогою оголошення опублікованого в газеті «Урядовий кур`єр» (№1 від 03.01.2020).
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою представника позивачів та за наявними в справі доказами.
21.10.2019 року вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді ОСОБА_4
24.10.2019 року судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано до суду 24.10.2019 року.
Ухвалою судді від 24.10.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23.12.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті.
23.12.2019 за заявою позивача ОСОБА_1 надано останній текст оголошення до ЗМІ для належного сповіщення відповідача про судове засідання.
Судом встановлено, що . 09.12.1978 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого народилась донька ОСОБА_2 24.03.1998 року шлюб між сторонами було розірвано.
27.03.1998 року відповідач знявся з реєстрації у спірній квартирі, та на разі в ній зареєстровані та мешкають позивачі по справі.
01.07.2002 року відповідач надав позивачу ОСОБА_1 доручення строком на 3 роки, якою уповноважив останню подарувати від його імені ОСОБА_2 належну йому частині спірної квартири, однак вказаним дорученням позивач не скористалась.
У зв`язку з тим, що відповідач не мешкає в спірній квартирі, не цікавиться нею, не сплачує комунальні платежі за нею, а позивачі відкрито нею користуються та розпоряджаються, та вирішити здійснити обмін вказаної квартири, однак без згоди відповідача вказане здійснити неможливо, тому звернулись до суду за захистом свого права згідно ст. 344 ЦК України.
Частиною першою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.
Глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Стаття 344 ЦК України встановлює правові підстави набуття права власності за набувальною давністю.
Згідно з цією статтею особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в частині першій статі 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.
Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні
якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених частини першої статті 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили обставини викладені в позовній заяві, а саме те, що відповідач з 1998 року в спірній квартирі не проживає, не цікавиться нею, та претензій щодо вселення не пред`являє, а у спірній квартирі проживає позивач разом зі своєю донькою.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Враховуючи, що право власності на спірну частку квартири належить відповідачу, останній не припиняв володіти належною йому частиною, хоча добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі, а сам по собі факт користування позивачами даним майном напротязі 21 року та його утримання не є підставами для виникнення у них права власності за набувальною давністю, та позивачами не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього
підстав на набуття права власності. Посилання в позові на доручення відповідача на укладення договору дарування, що на думку позивачів, стало підставою, що позивачі вже стали власниками спірної частки квартири, також не є підставою для застосування ст. 344 ЦК України. Доказів того, що відповідач відмовився від належної йому частки також до суду не надано, та позивачі завжди були обізнані хто є власником спірної частки квартири, а від так за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовився від своїх прав на це майно.
Інститут набувальної давності визначає такий спосіб набуття права власності на майно, відповідно до якого це право виникає вперше і незалежно від права попереднього власника, тобто ґрунтується не на попередній власності чи відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме у разі тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.
За таких обставин взаємовідносини володільця майна із попереднім власником майна, здійснення ремонтних робіт у квартирі та її утримання не мають правового значення при застосуванні вказаної статті.
За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну частку квартири в порядку ст. 344 ЦК України відсутні, а отже у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивачів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності у зв`язку з набувальною давністю - відмовити в повному обсязі.
Судові витрати компенсувати за рахунок позивачів.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач ОСОБА_1 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.ок.п.п. НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , останнє відоме місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 04 травня 2020 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ