ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/880/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

cекретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі віденоконференції цивільну справу №686/24859/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 30 січня 2020 року (суддя Козак О.В., повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування квартирою.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначала, що з 05.10.2008 року по 24.05.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . В період шлюбу 30.11.2012 року сторонами за спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,4 кв.м. та житловою площею 40,3 кв.м., що зареєстрована за відповідачем. Позивачка вказує, що взаємної згоди у поділі цього спільного нерухомого майна між сторонами не досягнуто, у зв`язку із чим просить суд виділити у її власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право власності на 1/2 частину квартири ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 просить встановити порядок користування квартирою, оскільки між сторонами згоди щодо визначення кімнат та порядку користування квартирою не досягнуто та те, що на утриманні позивачки перебуває неповнолітній син, який також потребує відокремлення, позивачка просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в її користування: житлову кімнату №3 ( спальня кімната) на плані технічного паспорта площею -11,4 кв.м., житлову кімнату №6 (дитяча кімната) на плані технічного паспорта площею -10,5 кв.м. та балкон на плані технічного паспорта площею 1,4 кв.м.; виділити ОСОБА_1 житлову кімнату № 8 на плані технічного паспорта площею 18,6 кв.м. (загальна кімната) та балкон на плані технічного паспорта, площею - 0,9 кв.м.; залишити у спільному користуванні її та відповідача: коридор №1 на плані технічного паспорта площею 10,9 кв.м., кухню під №2 на плані технічного паспорта площею 10,9 кв.м., туалет під №4 на плані технічного паспорта площею 1,3 кв.м., ванну кімнату під №5 на плані технічного паспорта площею 2,7 кв.м., кладову під №7 на плані технічного паспорта площею 0,8 кв.м. та здійснити розподіл судових витрат по справі.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 січня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_1 на вказану 1/2 частину квартири; іншу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_2 : житлову кімнату №3 на плані технічного паспорта площею -11,4 кв.м., з балконом площею - 1,4 кв.м., житлову кімнату №6 на плані технічного паспорта площею -10,5 кв.м.; ОСОБА_1 : житлову кімнату №8 , площею 18,6 кв.м., з балконом площею - 0,9 кв.м. Кухню під № 2 на плані технічного паспорта площею 10,9 кв.м., вбиральню під №4 площею 1,3 кв.м., ванну кімнату під №5 площею 2,7 кв.м., коридор під № 1 площею 10,9 кв.м., кладову під № 7 площею 0,8 кв.м. залишено у спільному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5418,70 грн. судового збору та 10500 грн. витрат на правову допомогу, а всього 15918,70 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що воно постановлене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ч. 4 ст. 65 СК України та п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11. Апелянт вказує, що суд здійснюючи поділ квартири АДРЕСА_1 , не врахував борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї на підставі Договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_4 10.10.2012 року передав ОСОБА_1 50 тис. доларів США у гривневому еквіваленті для придбання квартири у м. Хмельницький, що підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів.

Також, апелянт зазначає, що на даний час на розгляді Хмельницького міськрайонного суду перебуває цивільна справа №686/1190/20 про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 1063 966,50 грн. за невиконання вимог Договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року, проте суд в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України незаконно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи №686/1190/20. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким в задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Представник апелянта ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивачки ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники справи до суду не з`явились, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши представників учасників справи та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 05 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24 травня 2019 року розірвано (а.с.12).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

30 листопада 2012 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (Продавцями) та ОСОБА_1 (Покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 384000 грн., еквівалентом 48000 доларів США, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_1 . І відповідно до п. 8 вказаного Договору дружина покупця ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчену згоду на його укладення (а.с.16, 17, 18).

Згідно плану та копії технічних характеристик житлових і підсобних приміщень квартири, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат: 1-а кімната - 11,4 кв.м., 2-а кімната - 10,5 кв.м., 3-а кімната - 18.6 кв.м., кухні - 10,9 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., туалету - 1,3 кв.м., коридору - 10,9 кв.м., кладової - 0,8 кв.м., балкону - 0,9; 1,4 кв.м. (а.с. 15 зворот, 19).

Як вбачається із довідки Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні №Л-03-36000 від 12.08.2019 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив із того, що спірне майно є спільним майном подружжя і право рівності часток подружжя в спільному майні передбачено нормами СК України та ЦК України, а тому вважав за необхідне виділити позивачці і відповідачу у власність по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 та встановив порядок користування приміщеннями квартири.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, що регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

За змістом ст.ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Тому дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту роз`яснень, що викладені в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відтак, положеннями ст. 60 СК України визначено презумпцію, відповідно до якої, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції враховуючи те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 30.11.2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2012 року, прийшов до законного та обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для потреб сім`ї, що дозволяє надати їй правовий статус спільної сумісної власності. Адже ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що спірна квартира була придбана саме за кошти, що отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_4 за Договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року і не надано таких доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано саме за власні кошти ОСОБА_1 , хоча саме він несе тягар доказування даних обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позову ОСОБА_2 .

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін як подружжя, обґрунтованим є і висновок суду про поділ цієї квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частину, що відповідає положенням ч. 1 ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині визначення порядку користування спірною квартирою, виходячи з наступного.

Так, стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У випадку, коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

Аналогічні правові висновки про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом викладені у постанові Верховного Суду України в постанові від 17.02.2016 року по справі №6-1500цс15.

З матеріалів справи вбачається, що частки позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 у праві власності на квартиру становлять по 1/2 частині, тобто 20,15 кв.м. житлової площі квартири (40,3 кв.м. житлової площі: 2), і виділення позивачці з малолітнім сином у користування кімнати № 3 на плані технічного паспорту площею 11,4 кв.м. з балконом площею 1,4 кв.м. та житлової кімнати №6 площею 10,5 кв.м. на думку колегії, буде незначним відходом від реальної частки ОСОБА_1 та не призведе до істотного порушення прав співвласника ОСОБА_1 , у користування якого виділяється кімната №8 на плані технічного паспорта площею 18,6 кв.м., оскільки не зменшує його ідеальної частки у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.

Враховуючи викладене, висновок суду про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спірною квартирою відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при поділі майна подружжя не були враховані борги учасників справи за Договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що учасниками справи не заявлялися позовні вимоги про поділ боргів подружжя, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства у суду першої інстанції були відсутні повноваження для вирішення питання поділу таких боргів.

А посилання відповідача та його представника на укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року та Додаток №1 до вказаного Договору (Акт приймання-передачі грошових коштів від 10.10.2012 року) не є в розумінні норм цивільного процесуального законодавства позовною вимогою.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки незаконно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 686/1190/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1063966,50 грн. за невиконання вимог Договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №09/10/12-Л від 09.10.2012 року є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд вирішив зазначене клопотання у відповідності із вимогами ст. 222 ЦПК України. І ці доводи зводяться до формальної незгоди апелянта із вирішенням клопотання судом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, перевірені в межах апеляційного перегляду, відповідають обставинам справи, що встановлені відповідно до вимог процесуального закону; доказам у справі надана належна правова оцінка, тому колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай