Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 523/18422/14-ц

провадження № 61-13849 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представника позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

третя особа - ОСОБА_4 ;

представник третьої особи - ОСОБА_5 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року у складі судді Виноградової Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити дії, визнання договорів припиненими.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю., за яким ОСОБА_3 надала їй у борг суму у розмірі 196 947 грн 52 копійки, що в еквіваленті складало 24 640 доларів США, за курсом Національного банку України станом на 28 липня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 договору вона зобов`язалась на вимогу ОСОБА_3 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складало 24 640 доларів США згідно з графіком.

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики між нею та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку ОСОБА_3 нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 .

27 червня 2013 року вона намагалась повернути ОСОБА_3 залишок заборгованості у розмірі 147 710 грн 64 коп., що в еквіваленті складало 18 480 доларів США, однак остання відмовилась, посилаючись на те, що їй вигідніше не приймати від неї грошові кошти та забрати предмет іпотеки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: розірвати договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю. за № 936, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_3 прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 147 710 грн 64 коп., що в еквіваленті станом на 27 червня 2013 року складало 18 480 доларів США; визнати припиненим договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю. 28 липня 2012 року за № 938, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , після прийняття ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення у разі його виконання є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про арешт предмету іпотеки.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 пред`явив до суду позов до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала від нього грошові кошти у сумі 22 440 доларів США в рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 28 липня 2012 року, що підтверджується заявою кредитора за договором позики ОСОБА_3 , яка посвідчена 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л. Г., в реєстрі № 254.

Вважав, що відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28 липня 2012 року та починаючи з 19 лютого 2015 року він став новим кредитором за договором позики і до нього перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Позичальник не виконала свої зобов`язання за договором позики, борг не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 23 травня 2016 року становила 1 064 742 грн 92 коп., з яких: основний борг у розмірі 554 433 грн 13 коп., що еквівалентно 22 тис. доларам США; штраф, передбачений пунктом 8 договору позики, у розмірі 44 562 грн 33 коп.; пеня, передбачена пунктом 8 Договору позики, у розмірі 465 747 грн 46 коп.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь вказану суму боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_4 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали суду від 24 листопада 2016 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_4 кредитором у зобов`язаннях, що виникли за договором позики від 28 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р. Ю. 28 липня 2012 року, реєстровий № 936. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 1 064 742 грн 92 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що доказів того, що кредитор відмовився отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики до суду надано не було, а визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті не суперечить вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за договором позики від 28 липня 2012 року та, починаючи з 19 лютого 2015 року, новим кредитором став ОСОБА_4 , до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконала, з неї на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума боргу розмірі, визначеному згідно з умовами договору та вимогами закону.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

ПостановоюОдеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передача прав первісного кредитора новому кредитору відбулася шляхом оформлення нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , а договором позики від 28 липня 2012 року не передбачено заборони заміни кредитора та не передбачено отримання згоди боржника на таку заміну, не містить такої заборони і законодавство України. Відтак, наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_4 .

В частині позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, вказав, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом виконати обов`язок щодо повернення грошових коштів за договором позики від 28 липня 2012 року в порядку, визначеному пунктом 2 частини першої статті 537 ЦК України. Суд зазначив, що надані позивачем до суду апеляційної інстанції копії листів ОСОБА_1 до ОСОБА_3 від 15 липня 2013 року, 20 вересня 2013 року та накладні № 5964171 , № 6072522 , якими, нібито, підтверджується факт відмови кредитора ОСОБА_3 отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики, не приймаються до уваги, оскільки останні не були надані до суду ні до початку розгляду по суті, ні під час судового розгляду справи, нею не доведено, що вказані докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 523/18422/14-ц з Суворовського районного суду м. Одеси.

У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що виконання обов`язку боржника третьою особою за відсутності волі (згоди) боржника можливе виключно за наявністю одночасно таких умов: 1) наявність у третьої особи права на майно боржника (право оренди, право застави тощо); 2) наявність небезпеки втрати третьою особою такого права.

Здійснення виконання третьою особою зобов`язання боржника перед кредитором за наявністю в сукупності зазначених умов зумовлює перехід прав кредитора в зобов`язанні до третьої особи.

Боржник ОСОБА_1 у будь-якій формі своєї згоди на виконання її обов`язку третьою особою - ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 не надавала, між ними відсутні будь-які домовленості із цього приводу, у ОСОБА_4 відсутні будь-які права на майно ОСОБА_1 , зокрема, на предмет іпотеки, яким було забезпечено позику ОСОБА_1 , які надавали б йому право діяти без згоди боржника, що виключає заміну кредитора на підставі пункту 4 частини першої статті 512 ЦК України у зв`язку із виконанням обов`язку боржника третьою особою.

У той же час відступлення права вимоги як підстава для заміни кредитора у зобов`язанні передбачає передачу кредитором свого права вимоги до боржника іншій особі, який стає новим кредитором у невиконаному зобов`язанні.

З урахуванням наведеного, відносини між сторонами зводяться до виконання зобов`язання боржника перед кредитором третьою особою, які суд, на її думку, невірно визначив як відступлення права вимоги (цесію).

Визначаючи підставу та порядок заміни кредитора у зобов`язанні відступленням права вимоги суд, досліджуючи зміст та форму заяви ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року, на її думку, припустився хибних висновків щодо дійсного змісту такої заяви та нібито дотримання первісним та новим кредиторами належної форми здійснення заміни уповноваженої сторони зобов`язання за договором позики.

Зазначала, що заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року за своєю природою та змістом не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України та констатує лише факт звернення ОСОБА_3 «до компетентних органів або до усіх, кого це стосується» із повідомленням про отримання від ОСОБА_4 грошей в сумі 22 440 доларів США, що були передані нею ОСОБА_1 за договором позики... в рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики».

За викладеною в повідомлені інформацією значиться виконання ОСОБА_4 обов`язку ОСОБА_1 повернути позику ОСОБА_3 , однак не містить навіть натяку на будь-які дії ОСОБА_3 , спрямовані на передачу ОСОБА_4 права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики.

Також зазначала, що судами безпідставно не взято до уваги надані нею докази того, що ОСОБА_3 відмовилася від отримання грошових коштів.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 надала ОСОБА_7 у борг грошову суму у розмірі 196 947 грн 52 коп., що в еквіваленті складало 24 640 доларів США за курсом Національного банку України станом на 28 липня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 вказаного договору позики, ОСОБА_1 зобов`язалась на вимогу ОСОБА_3 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно з графіком: суму еквівалентну 440 доларам США з 28 серпня по 30 серпня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 вересня по 30 вересня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 жовтня по 30 жовтня 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 листопада по 30 листопада 2012 року; суму еквівалентну 440 доларам США з 28 грудня по 30 грудня 2012 року; суму еквівалентну 22 440 доларам США до 30 січня 2013 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що станом на 28 липня 2013 року ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості за договором позики було передано грошову суму еквівалентну 2 200 доларів США та залишилось невиконаними грошових зобов`язань на суму 22 440 доларів США.

19 лютого 2015 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 22 440 доларів США у рахунок повного виконання ОСОБА_4 зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 28 липня 2013 року, що підтверджується заявою ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гур`яновою Л. Г. 19 лютого 2015 року, в реєстрі № 254.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позичальник належним чином зобов`язання за договором позики не виконувала, у встановлений у договорі строк борг не повернула.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині позову ОСОБА_4 , апеляційний суд не врахував таке.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями статей 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні та передбачено, що правочин щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні має бути вчинений у формі основного зобов`язального правочину.

У порушення статті 382 ЦПК України, апеляційний суд не перевірив доводів позивача про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відсутні домовленості щодо виконання останнім її зобов`язань за договором позики, договір про відступлення права вимоги між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_4 не укладався, а заява ОСОБА_3 від 19 лютого 2015 року не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 передала (відступила) ОСОБА_4 свої права вимоги за договором позики від 28 липня 2012 року, укладеним нею із ОСОБА_1 (а.с. 65, т. 1).

Відтак, апеляційний суд не встановив, чи наявні підстави вважати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до вимог статей 512-514 ЦК України, а також не з`ясував на підставі якого правочину ОСОБА_4 сплатив 19 лютого 2015 року грошові кошти в сумі 22 440 доларів США на користь ОСОБА_3 .

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4. ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки до суду першої інстанції нею не було подано доказів того, що ОСОБА_3 відмовляється від прийняття грошей у рахунок повернення боргу за договором позики, а надані нею до суду апеляційної інстанції листи від 15 липня 2013 року та від 20 вересня 2013 року свідчать лише про те, що ОСОБА_1 надсилалися листи ОСОБА_3 з вимогою прийняти виконання зобов`язання (а.с. 134, 136 т. 2).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори у разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку.

Проте доказів виконання вимог пункту 2 частини першої статті 537 ЦК України ОСОБА_1 не надано. Відтак, підстав вважати, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 припинились немає.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович