Справа № 128/164/20

РІШЕННЯ
Іменем України

04 травня 2020 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участю секретаря Москвичової О.Р.

та учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 за № 65 він був прийнятий на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів техніко-експлуатаційної частини авіаційної техніки.Наказом від 05.02.2018 він був звільнений з роботи з 05.02.2018 за згодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.При звільненні, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем в повному обсязі належні до виплати суми йому виплачені не були, а саме: кошти при тимчасовій втраті непрацездатності в сумі 470,46 грн.З позовом про стягнення заробітної плати (коштів при тимчасовій втраті працездатності), середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за період від звільнення до 26 березня 2019 року) та відшкодування моральної шкоди він звернувся до суду.Рішенням Вінницького міського суду від 10.10.2019 позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача невиплачену допомогу по тимчасовій втраті непрацездатності в розмірі 470,46 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн, 500 грн моральної шкоди. Також судом було покладено на відповідача судові витрати, а саме: 105,04 грн судового збору та 2860 грн витрат на проведення експертизи. У решті вимог було відмовлено.Рішення набуло законної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду 19.12.2019, якою дане рішення було залишено без змін.
Також позивач в позові зазначає, що наявність невиплаченої заборгованості з боку відповідача по тимчасовій втраті непрацездатності в розмірі 470,46 грн в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду.
Також обставиною, що не підлягає доказуванню, є розрахунок його середньоденної заробітної плати (в розмірі 265,65 грн), здійснений ним відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 №100 шляхом обчислення виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, оскільки це також встановлено вищевказаним рішенням суду.
На сьогоднішній день дане рішення не виконане, допомога по тимчасовій втраті непрацездатності (яка мала бути виплачена ще при звільненні) в розмірі 470,46 грн йому не виплачена. Тому позивач вважає, що має право на середній заробіток в розмірі 52 882, 35 грн за період з квітня 2019 року включно і по дату подання даного позову, згідно наступного розрахунку:
квітень 2019 року (20 робочих днів * 265, 65 грн) - 5 331 грн;
травень 2019 року (21 робочих дні * 265, 65 грн) - 5 578, 65 грн;
червень 2019 року (18 робочих днів * 265, 65 грн) - 4 781,70 грн;
липень 2019 року (23 робочих дні * 265, 65 грн) - 6 109, 95 грн;
серпень 2019 року (21 робочих дні * 265, 65 грн) - 5 578, 65 грн;
вересень 2019 року (21 робочих дні * 265, 65 грн) - 5 578, 65 грн;
жовтень 2019 року (22 робочих дні * 265, 65 грн) - 5 844, 30 грн;
листопад 2019 року (21 робочих дні * 265, 65 грн) - 5 578, 65 грн;
грудень 2019 року (19 робочих днів * 265, 65 грн) - 5 047,35грн;

січень 2020 року (13 робочих днів (включно з днем подання позову) * 265, 65 грн) - 3 453, 45 грн;
разом - 52 882,35 грн. Вказану суму він просить суд стягнути з відповідача.
06.03.2020 представником відповідача командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 через канцелярію суду було подано письмовий відзив на позовну заяву.
Згідно з відзивом, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі з таких підстав. 05.02.2018 ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ від 05.02.2018 № 25). Відповідно, 05.02.2018 позивачу була нарахована заробітна плата на суму - 8,58 грн. Однак в день звільнення громадянин не з`явився в фінансову службу та не отримав розрахунок у касі військової частини НОМЕР_1 . Не погоджуючись із розрахунком, 25.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою про стягнення заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, ціна позову 86 899,82 грн.Під час розгляду справи позивач повідомив про те, що в період з 01.06.2017 по 09.06.2017 перебував на лікарняному, однак лише частково отримав допомогу по тимчасовій непрацездатності, а саме: 588,08 грн нарахованих військовою частиною, допомогу по тимчасовій непрацездатності, яка була перерахована управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Вінницькій області в розмірі 470,46 грн, не отримував.Проте, касиром фінансово-економічної служби військової частини було виплачено ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн відповідно роздавальної відомості № 427. В подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2018 по справі № 127/12891/18 було призначено судову почеркознавчу експертизу, за результатами якої встановлено, що підпис не належить позивачу. Військовою частиною було подане клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, проте постановою Вінницького апеляційного суду від 23.07.2019 ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2019 скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме:стягнуто невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн, моральну шкоду - 500 грн, судовий збір - 105,04 грн, а також витрати на проведення експертизи - 2860 грн.Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.12.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019 залишено без змін. Проте, позивач не звертався із заявою про добровільне виконання рішення суду до військової частини та державної виконавчої служби. Військова частина не мала можливості виконати рішення суду в зв`язку з відсутністю карткових рахунків ОСОБА_1 . Також питання невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн було встановлено лише судами на підставі проведеної судової почеркознавчої експертизи, командування військової частини не мало сумніву щодо виплати фінансово-економічною службою зазначеної компенсації, у відповідній роздавальній відомості № 427 міститься підпис ОСОБА_1 в графі отримання, відповідно ОСОБА_1 отримав зазначену допомогу. Крім того, на даний час першим слідчим відділом Третього управління організації досудових розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000008, проте про підозру особам не повідомлялось.Позивач перебував на лікарняному в період з 01.06.2017 по 09.06.2017, звільнений 05.02.2018, на момент звільнення ОСОБА_1 не звертався до командування частини та фінансової служби частини, хоча вважав, що допомогу по тимчасовій непрацездатності не отримував і права його порушені. Допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до складу заробітної плати. Відповідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, однак позивач у зазначені строки до суду не звертався.Таким чином, лише рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019, яке набрало законної сили 19.12.2019, було встановлено невиплату допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн, проте позивач не звертався із заявою про добровільне виконання рішення до військової частини та до державної виконавчої служби (а.с. 42-44).
08.04.2020 позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, до якої долучив новий розрахунок середнього заробітку та доказ надсилання відповідачу заяви про збільшення позовних вимог. Згідно з заявою про збільшення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з квітня 2019 року по 06 квітня 2020 року включно, в розмірі 66978,80 грн (а.с. 55).
Ухвалою суду від 04.05.2020 залишено без розгляду заяву про збільшення позовних вимог, подану та підписану представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Власюком Ігорем Тимофійовичем.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Власюк І.Т. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 52 882,35 грн. Позивач також пояснив, що кошти в сумі 470,46 грн на даний час йому так і не виплачені.
Представники відповідача за довіреностями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Представник ОСОБА_3 пояснила, що згідно з роздавальною відомістю кошти в сумі 470,46 грн ОСОБА_1 виплачені. В свою чергу, представник ОСОБА_4 пояснив, що на рахунку військової частини наявні кошти для здійснення виплат ОСОБА_1 відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2019.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В судовому засіданні установлено, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2014 № 65 ОСОБА_1 було прийнято на роботу авіаційним техніком з планера та двигунів групи регламенту та ремонту літаків і вертольотів технічно-експлуатаційної частини авіаційної техніки.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2018 № 25 ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 05.02.2018 за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні відповідачем в повному обсязі не було виплачено позивачу всі належні до виплати суми, в тому числі, кошти при тимчасовій втраті працездатності в сумі 470,46 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року по справі № 127/12891/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_6 , про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задоволено частково та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн (без визначення податків та інших обов`язкових платежів), а також 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди; у решті вимог - відмовлено. Також стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 105,04 грн судового збору та 2860,00 грн витрат на проведення експертизи. Рішення набрало законної сили 19 грудня 2019 року відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 24-27).
Статтею 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку.
Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - по день фактичного розрахунку.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
До такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків, висловлених Верховним Судом в постанові від 30.01.2018 в справі №760/18557/15-ц.
Судом установлено, що згідно з роздавальною відомістю № 427, копія якої міститься в матеріалах даної справи (а.с. 45), ОСОБА_1 нараховано 470,46 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності, про отримання яких у відомості міститься підпис.

Однак рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року по справі № 127/12891/18 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у роздавальній відомості за грудень 2017 року № 427 в пункті п`ятому в графі «підпис про отримання» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів пастою кулькової ручки не самим ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням якогось підпису ОСОБА_1 . В зв`язку з встановленими обставинами даним рішенням, яке набрало законної сили, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , в тому числі, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищезазначені обставини не потребують доказування під час розгляду даної справи.
Станом на дату звернення до суду 21 січня 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 не виконано, що не заперечувалося представниками відповідача в судовому засіданні.
Визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. У відповідності до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів.

Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 відповідно до розрахунку, визначеного за «Порядком обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, становить 265,65 грн, і за цим рішенням суду з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто, в тому числі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5000,00 грн за період з 06 лютого 2018 року до березня 2019 року.
Згідно з абзацом 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Суд дійшов висновку про те, що положення зазначених статей слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у своїй Постанові від 12.04.2018 по справі № 817/925/14.

В даній ситуації тримісячний строк звернення до суду не може бути застосований, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , в тому числі, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 470,46 грн, але рішення на даний час ще не виконане, тому позивачем не пропущено строк звернення до суду.
В судовому засіданні встановлено, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2019 року набрало законної сили 19 грудня 2019 року, однак станом на 04 травня 2020 року відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 не виконано.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України).

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено порушення прав позивача затримкою розрахунку при звільненні належних йому сум 470,46 грн, в зв`язку з чим за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року (дату подання позову) з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що становить 53 661, 30 грн, тобто:
квітень 2019 року (20 робочих днів * 265,65 грн) - 5 313 грн;
травень 2019 року (22 робочих дні * 265,65 грн) - 5 844, 30 грн;
червень 2019 року (18 робочих днів * 265,65 грн) - 4 781,70 грн;
липень 2019 року (23 робочих дні * 265,65 грн) - 6 109, 95 грн;
серпень 2019 року (21 робочих дні * 265,65 грн) - 5 578, 65 грн;
вересень 2019 року (21 робочих дні * 265,65 грн) - 5 578, 65 грн;
жовтень 2019 року (22 робочих дні * 265,65 грн) - 5 844, 30 грн;
листопад 2019 року (21 робочих дні * 265,65 грн) - 5 578, 65 грн;
грудень 2019 року (21 робочих дні * 265,65 грн) - 5 578, 65грн;

січень 2020 року (13 робочих днів * 265,65 грн) - 3 453, 45 грн.
Загальна сума, яка обрахована судом, не співпадає з сумою, визначеною в позовній заяві. Суд не виходить за межі позовних вимог, заявлених позивачем, так як з розрахунку позивача та його представника вбачається арифметична помилка, яка повинна бути усунена судом.
Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
В Постанові від 30.10.2019 (справа № 910/4518/16) Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

При подачі позову ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір. Однак, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Крім того, під час розгляду даної справи ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу, які документально підтверджені на суму 2000,00 грн (а.с. 18), тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 141, 245, 247, 259, 263-265, 267, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2019 року по 21 січня 2020 року в сумі 53 661 (п`ятдесят три тисячі шістсот шістдесят одну) грн 30 коп. (без визначення податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місця знаходження: 23202, с. Гавришівка, Вінницького району Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено 07.05.2020.

СУДДЯ Ю.Ф.Карпінська