Єдиний унікальний номер судової справи 489/749/20
Номер провадження 22-ц/812/676/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

04 травня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Ленінським районним судом міста Миколаєва 18 лютого 2020 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення фактично сплачених грошових коштів,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Миколаївський домобудівельний комбінат» (далі - ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат») про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення фактично сплачених грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п, згідно умов якого позивач придбав майнові права на квартиру №40 , загальною площею 68.46 кв .м . , яка є складовою та невід`ємною частиною об`єкту капітального будівництва , спорудження якого здійснюється відповідачем за будівельною адресою: АДРЕСА_5, ІІІ черга будівництва, корпус №7 .

Умовами договору сторонами узгоджено строк закінчення будівництва у 4-ому кварталі 2017 року.

Позивач у повному обсязі сплатив вартість майнових прав, визначену у пункті 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п від 20 вересня 2016 року, у сумі 958 440 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами.

Пунктом 2.3.4 вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п передбачено, що покупець має право відмовитись від договору, шляхом його дострокового розірвання, письмово сповістивши продавця. При цьому, у випадку відмови покупця від договору шляхом його дострокового розірвання з вини продавця у випадку неналежного виконання продавцем своїх обов`язків за договором, продавець протягом двох місяців з моменту отримання від покупця письмового повідомлення про розірвання договору повинен повернути покупцеві всю суму грошових коштів сплачених покупцем за договором.

Разом з тим, у погоджений сторонами строк відповідач будівництво не завершив, чим порушив умови договору та досягнуті домовленості сторін, що є, на думку позивача, самостійною підставою для розірвання договору за ініціативою позивача та стягнення на його користь з відповідача фактично сплачених коштів, відповідно до приписів пункту 2.3.4 договору №09/20/01-7п від 20 вересня 2016 року.

09 вересня 2019 року позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку письмове повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п від 20 вересня 2016 року разом з вимогою про повернення фактично сплачених коштів.

Вказане повідомлення отримано відповідачем 02 жовтня 2019 року, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення №141.

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 повторно направив на адресу ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» письмове повідомлення про розірвання оскаржуваного договору та повернення коштів.

Між тим, відповідач ухиляється від розірвання договору та повернення сплачених коштів.

Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просив позов задовольнити, розірвати договір купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п від 20 вересня 2016 року, укладений між ним і ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат», та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти сплачені за вказаним договором у загальному розмірі 958 440 грн., а також судові витрати у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2020 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 передано на розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва, оскільки спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким направити справу до Ленінського районного суду міста Миколаєва для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів, а тому правила ст.30 ЦПК України не повинні застосовуватися.

Також, позивач звертав увагу на те, що аналогічного висновку щодо неможливості застосування до спорів, які виникають з приводу майнових прав правила виключної підсудності дійшла колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/10647/18, ухвала від 03 жовтня 2019 року, в якій колегія суддів вирішила відступити від висновків щодо застосування аналогічних норм права, які закріплюють правило виключної підсудності щодо позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. За такого, на думку позивача, вказаний спір повинен вирішуватись саме Ленінським районним судом міста Миколаєва.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом просив розірвати договір купівлі-продажу майнових прав №09/20/01-7п від 20 вересня 2016 року, укладений між ним та ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» та стягнути на його користь з відповідача грошові кошти сплачені за цим договором в загальному розмірі 958 440 грн.

Передаючи справу за підсудністю до Центрального районного суду міста Миколаєва, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, спорудження якої здійснюється відповідачем за будівельною адресою: АДРЕСА_5 ІІІ черга будівництва, корпус 7 , тому, зважаючи на положення ч.1 ст.30 ЦПК України, на вказані правовідносини розповсюджується виключна підсудність.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За правилами ч.2 ст.27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частиною 5 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Зі змісту ч.8 ст.28 ЦПК України вбачається, що позови, які виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Положеннями ст.30 ЦПК України визначено перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, та такий перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Разом з тим поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» (ч.1 ст.30 ЦПК України) є більш широке, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно». А тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав.

За приписами ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370,372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у п.27 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час надання роз`яснень) за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК України. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

За такого, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Отже, оскільки між сторонами виник спір з приводу розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, спорудження якої здійснюється відповідачем за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , що є територією Центрального району міста Миколаєва , то Ленінський районний суд міста Миколаєва в оскаржуваній ухвалі дійшов правильного висновку, що справа підсудна саме Центральному районному суду міста Миколаєва.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на висновки викладені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №910/10647/18, є неспроможніми, оскільки Великою Палатою Верховного Суду дане питання ще не вирішено, а на день звернення позивача з цим позовом до суду на дані правовідносини поширюються правила виключної підсудності.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правил загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень діючого процесуального законодавства.

Оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства, то апеляційна скарга на підставі положень ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги розподіл судових витрат по справі відповідно до положень ст.141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 04 травня 2020 року