Справа № 202/7277/17
Провадження № 2/202/60/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Нечепуренко А.Ю.,

представника відповідача - Сокол І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення Дніпровської міської ради №18/70 від 11 листопада 2015 року в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у листопаді 2017 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Дніпровської міської ради про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради №18/70 від 11 листопада 2015 року та зобов`язання вчинити певні дії.В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що на підставі рішення Індустріальної районної ради від 27 вересня 1996 року 3343/1 йому було виділено земельну ділянку площею 0,06 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Дніпропетровської міської ради від 21.05.2008 року № 215/32 позивачу було надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), які надавались громадянам згідно з рішенням виконкомів районних у місті рад. Позивач активно та відкрито веде благоустрій на земельній ділянці, вкладає власні кошти та сили у покращення стану земельної ділянки, про що свідчать оплачені чеки на будівельні матеріали (копії додаються), які були придбані ОСОБА_3 для вищезазначеної мети. Окрім благоустрою земельної ділянки, Позивач веде підготовчі роботи для будування житлового будинку, завіз шлак, за допомогою якого вирівняв поверхню вищезазначеної земельної ділянки, що буде слугувати для подальшого будування фундаменту житлового будинку. Однак до нього звернувся не знайомий чоловік, який наполягав на тому, що рішенням Дніпропетровської міської ради №18/70 від 11.11.2015 року йому було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач категорично не погоджується з вищезазначеним рішенням Дніпропетровської міської ради від 11.11.2015 року №18/70, оскільки вважає, що дане рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права позивача щодо користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Просив суд скасувати Рішення Дніпропетровської міської ради від 11.11.2015 року №18/70 та зобов`язати Дніпропетровську міську раду передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва на обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2017 року, справа розподілена судді Волошину Є.В., провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Волошина Є.В. від 03.11.2017 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2018 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року, справа розподілена судді Слюсар Л.П.

25.10.2018 року ОСОБА_1 подано уточнену позовну заяву, в якій вказав, що позивач добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 понад 15 років, при цьому здійснює оплату земельного податку, за свій рахунок здійснює облаштування земельної ділянки, тобто фактично здійснює правомочності власника, які передбачені законом, добросовісно набув земельну ділянку та продовжує відкрито і безперервно користуватися вказаною земельною ділянкою. Однак Рішенням Дніпровської міської ради №18/70 від 11.11.2015 року, в порушення норм чинного законодавства, надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Просив суд: скасувати рішення Дніпровської міської ради №18/70 від 11.11.2015 року у частині про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Дніпровську міську раду передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року, справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

10.12.2018 року представником відповідача Сокол І.В . надано відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнала. Вказали, що позовна заява та матеріали справи не містять жодного належного доказу порушення, невизнання або оспорювання Дніпровською міською радою передбачених законодавством прав чи законних інтересів позивача та, взагалі будь-якого звернення позивача до Дніпровської міської ради. Вважають, що предмет спору та, як наслідок, умови звертатися до суду з визначенням у якості відповідача Дніпровської міської ради, у позивача відсутні. Звернули увагу суду, що місце розташування земельної ділянки, відповідно до спірного Рішення є «у районі АДРЕСА_1», а не «АДРЕСА_1 », як зазначено в позові, крім того позивачем зазначено предмет позову «про визнання недійсним частини рішення Дніпропетровської міської ради №18/70 від 11.11.2015 року», але у прохальній частині позову мова йде про скасування цього Рішення. Вказали, що позивачем не виконані умови рішення, яке, на його думку, є належною підставою для задоволення позовних вимог, а саме: п.8 рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 27.09.1996 року №344/1, як наслідок, зазначення позивача про добросовісність користування спірною земельною ділянкою понад 15 років не відповідає обставинам справи. Вважають, що рішення Дніпропетровської міської ради від 11.11.2015 року №18/70 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі клопотань громадян, з дотриманням всіх необхідних процедурних норм, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, та є законним. Також вказали, що відповідно до діючого законодавства громадяни, які добровільно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них паю на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, органу місцевого самоврядування про передачу її у власність або надання в користування. Зобов`язання міської ради передати у власність позивача земельну ділянку знаходиться поза межами компетенції суду. Просили в позові відмовити.

Протокольною Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі.

В підготовчому судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві. В подальшому відповідно до заяви, просив суд розглядати справу без участі позивача та його представника, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у відзиві на позов.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Заяв, клопотання не надав.

Суд, заслухавши позивача в підготовчому судовому засіданні, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області від 27.09.1996 року №344/1 наділено гр. ОСОБА_1 земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,06 га для будівництва житлового будинку (п.5). Дозволено ОСОБА_1 будівництво житлового будинку з господарчими будівлями на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.8 зобов`язано ОСОБА_1 : видати замовлення Головному архітектурно-планувальному управлінню на наділ земельної ділянки в натурі (п.8.1); узгодити з районним архітектором проект житлового будинку (п.8.2); забудову земельних ділянок вести відповідно «Паспорту земельної ділянки» (п.8.3); начати будівництво не пізніше одного року з дня прийняття цього рішення ( п.8.4).

Рішенням сесії Дніпровської міської ради VІ скликання від 11.05.2015 року №18/70 про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), гаражів учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей у м. Дніпропетровську, надано громадянам-учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей (додаток №1) дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 у районі АДРЕСА_1 , орієнтована площа земельної ділянки 0,010 га. ( а.с.73- 76).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За нормою ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Нормами п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Положеннями ст. 12, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 ЗК України.

Зокрема, вказаною нормою встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частиною 9 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

В позовній заяві, уточненій позовній заяві та в підготовчому судовому засіданні позивач стверджує, що рішення Дніпропетровської міської ради від 11.11.2015 № 18/70, яким було надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача щодо користування спірною земельною ділянкою.

Однак, суд критично відноситься до даного твердження позивача, оскільки, як вбачається із спірного рішення, місце розташування земельної ділянки, є « у районі АДРЕСА_1 », як зазначено у позовній заяві позивачем.

Також суд приймає до уваги те, що позивачем не виконані умови рішення, яке, на його думку, є належною підставою для задоволення позовних вимог, а саме: п. 8 рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області від 27.09.1996 № 344/1, оскільки забудова земельної ділянки не розпочата, та твердження позивача про добросовісність користування спірною земельною понад 15 років не відповідає обставинам справи, а посилання позивача на норми ст.119 ЗК України про набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність) не ґрунтується на чинному законодавстві.

Суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено предмет позову про визнання недійсним частини Рішення Дніпропетровської міської ради № 18/70 від 11.11.2015 року, однак у прохальній частині мова йде про скасування цього Рішення у частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 , відповідно до приписів ст.393 ЦК України, як незаконного правового акту, що порушує право власності, однак позивач власником земельної ділянки не є та до даних правовідносин не застосовується зазначена норма, та позовні вимоги позивачем не уточнювалися.

Щодо заявлених позовних вимог про зобов`язання Дніпровської міської ради передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

В судовому засіданні встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом позивач не звертався до Дніпровської міської ради з клопотанням про передачу у користування чи власність земельної ділянки та жодного належного доказу порушення, невизнання або оспорювання Дніпровською міською радою його прав не надав, та просить зобов`язати передати у власність земельну ділянку, посилаючись на давність користування, а саме приписи ст.119 ЗК України, однак вирішення зазначеного питання належить до виключної компетенції ДМР.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що наведені позивачем доводи є загальновідомими та неконкретизованими, а норми Закону, які застосовує позивач до даних правовідносин стосується власників або користувачів нерухомого майна, що не має відношення до даної справи, рішення Дніпропетровської міської ради від 11.11.2015 № 18/70 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі клопотань громадян, з дотриманням всіх необхідних процедурних норм, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та є законним. Підстави для задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб відсутні, позивач не довів факту порушення його прав, отже вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст.ст.19,144 Конституції України, ст.ст. 15,16,393 ЦК України, ст.ст.12, 40, 116, 118, 119, 122,123,152, 158 ЗК України, ст.ст.4, 12, 13,19,78,79,81,82,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровської міської ради (49070, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, буд.75, ), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), про скасування рішення Дніпровської міської ради №18/70 від 11 листопада 2015 року в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк подання апеляційної скарги на рішення суду продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 07 травня 2020 року.

Суддя Л.П. Слюсар