Ухвала

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 200/1518/19

провадження № 61-6063ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про неправомірні дії роботодавця, стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за соціальну відпустку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди та повернення трудової книжки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про неправомірні дії роботодавця, стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за соціальну відпустку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди та повернення трудової книжки.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що працювала на посаді електромонтера цеху підстанцій в Енергогосподарстві Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради(колишнє Дніпропетровське трамвайно-тролейбусне управління), яке є структурним підрозділом Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради. Відповідач затримував виплату заробітної плати, виплачував її тільки один раз на місяць впродовж багатьох років, декілька років не надавав їй як одинокій матері додаткову соціальну відпустку, не доплачував за прибирання усіх приміщень та за суміщення, а також не ознайомив її з умовами колективного договору, змушував виконувати роботу, не передбачену трудовими обов`язками, не надавав інформації щодо належних їй до виплати сум, переводив працівників на 12-годинний графік роботи без їх згоди, мали місце зміни істотних умов праці, про що працівники не були попереджені.

26 жовтня 2018 року та 01 листопада 2018 року вона на електронну адресу Енергогосподарстві, а також 26 жовтня 2018 року та 06 листопада 2018 року засобами поштового зв`язку подавала заяви про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Однак всі її звернення поштова служба відіслала на адресу Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, та ці відправлення йшли до роботодавця протягом 13-14 днів.

Відповідач у листі від 07 листопада 2018 року повідомив, що нею порушуються вимоги КЗпП України щодо оформлення заяви про звільнення, у зв`язку з чим відсутні підстави для розгляду ним її заяв про звільнення. ОСОБА_1 вважає, що заява нею оформлена та подана у відповідності з вимогами чинного трудового законодавства України, а протиправними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, оскільки її трудові права постійно порушувалися, їй не видано трудову книжку, не проведено розрахунку, вона не має можливості влаштуватися на іншу роботу, не має матеріальних засобів до існування. Вона постійно знаходиться в пригніченому стані, втратила спокій, нервує з приводу ситуації, що склалася, змушена витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, готувати велику кількість звернень та запитів до роботодавця та інших організацій.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд розірвати в судовому порядку трудовий договір між нею та Комунальним підприємством «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 та статті 44 КЗпП України; стягнути з відповідача на свою користь суму коштів, зокрема, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 25 381 грн 20 коп., вихідну допомогу - 28 553 грн 85 коп., компенсацію за додаткову соціальну відпустку - 11 394 грн 24 коп., компенсацію за моральну шкоду - 317 118 грн, а всього на загальну суму 382 447 грн 29 коп.; якщо роботодавець вже встиг видати наказ про її звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України та здійснив у трудовій книжці відповідний запис то визнати цей запис недійсним та дату звільнення; змінити підставу формулювання звільнення саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України; скасувати наказ про звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП (визнати недійсним); зобов`язати відповідача видати новий наказ про припинення трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України та зобов`язати відповідача надіслати їй трудову книжку поштою на адресу її проживання.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради надіслати ОСОБА_1 її трудову книжку поштою на адресу проживання.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 35 110 грн 66 коп. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, постановив, що вимоги позивача про розірвання трудового договору та визнання звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України недійсним, зміни дати та підстави формулювання звільнення саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України, скасування наказу про звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, зобов`язання відповідача видати новий наказ про припинення трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України, а також позовні вимог про виплату сум вихідної допомоги, компенсації за додаткову соціальну відпустку є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними.

24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася доВерховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач визначив її у грошовому вимірі.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України випливає, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року - 2 102 грн.

Ціна позову у цій справі становить 382 447 грн 29 коп, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200).

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову та складність зазначеної справи, а також враховано, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Ураховуючи вищевикладене і те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року ухвалені у малозначній справі, вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради про неправомірні дії роботодавця, стягнення суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за соціальну відпустку, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди та повернення трудової книжки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець