Справа № 755/6494/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2020 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М., перевіривши виконання вимог ст. 152 ЦПК України за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

У С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 4389 від 25.03.2020 року вчиненого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. на період розгляду справи у суді.

Вимоги заяви мотивовано тим, що готується до подачі до Дніпровського районного суду м. Києва позовна заява про визнання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Приватним виконавцем Клименко Р.В. 24.04.2020 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого напису про стягнення заборгованості в сумі 35 831,79 грн., тому здійснення відрахувань коштів в рамках відкритого виконавчого провадження може істотно ускладнити виконання рішення суду та поновлення порушених прав у разі задоволення позову.

Вивчивши зміст заяви та додані до неї документи встановлено, що заява не підсудна Дніпровському районному суду м. Києва з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року винесеній за результатами розгляду справи № 519/77/18.

Відповідно до положень частини 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Заявник має намір пред`явити позов до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», що знаходиться за адресою: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 37/41, та являється стягувачем у виконавчому провадженні з виконання спірного виконавчого напису.

Частиною 12 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Зі змісту заяви убачається, що заявник вважає належним судом для звернення із позовом щодо оскарження спірного виконавчого напису Дніпровський районний суд м. Києва, територіальна юрисдикція якого поширюється на місце знаходження приватного виконавця Клименка Р.В. яким відкрито виконавче провадження № 61913847 з примусового виконання виконавчого напису № 4389 від 25.03.2020 року вчиненого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В.

Враховуючи зміст заяви і доданих до неї документів, обґрунтування вимог, на переконання суду заява не підсудна Дніпровському районному суду м. Києва з огляду на наступне.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.

За змістом ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», яка має назву «Місце виконання рішення», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Отже, законодавець пов`язує місце виконання рішення не з місцем знаходження кабінету/офісу державного/приватного виконавця, а саме з місцем вчинення виконавчих дій щодо конкретного боржника.

Відповідно доданих до позовної заяви документів убачається, що приватним виконавцем Клименко Р.В. 24.04.2020 року винесена постанова про арешт коштів боржника ОСОБА_1 на його рахунках у АТ «ОТП Банк», АТ «Райффайзен банк Аваль», АТ «ПУМБ», АТ «Державний ощадний банк України», АТ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», АТ «УкргазБанк». Також 28.04.2020 року винесена постанова про арешт коштів на рахунках боржника у АТ «Укрексімбанк», АТ КБ «Глобус».

Згідно вимог чинного законодавства України про виконавче провадження, копії відповідного роду постанов про арешт коштів боржника направляються на виконання до банківських, інших фінансових установ та сторонам виконавчого провадження.

Вивчивши дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що жодна з вказаних у постановах приватного виконавця від 24.04.2020 року та від 28.04.2020 року про арешт коштів боржника банківська установа на території Дніпровського району м. Києва не знаходиться.

Заявником до заяви не додано жодних доказів того, що на території Дніпровського району м. Києва проводяться будь які виконавчі дії в межах виконавчого провадження № 61913847 з примусового виконання виконавчого напису № 4389 від 25.03.2020 року.

За таких умов відсутні підстави вважати, що місцем виконання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса є Дніпровський район м. Києва, а отже відсутні підстави для належного визначення підсудності заяви Дніпровському районному суду м. Києва.

Згідно з нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини» інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно положень ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України встановлено, що заява не підсудна Дніпровському районному суду м. Києва та відноситься до територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва за місцем знаходження відповідача ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» за загальними правилами підсудності.

За викладених обставин, керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 152, 353 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви передати на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно пункту 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя