ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року м. Херсон

справа № 766/22645/18

провадження № 22-ц/819/660/20

провадження № 22-ц/819/682/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Радченка С.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Приходько Л.А.,

секретар: Кутузова А.В.

учасники справи:

представник позивача (за первісним позовом) - адвокат Доценко Кирило Сергійович,

відповідач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 , представник - Проніна Ольга Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційні скарги адвоката Проніної Ольги Олександрівни від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року та на додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2020 року, ухвалених під головуванням судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна, стягнення заборгованості за комунальні платежі, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 07.08.1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 28.01.2002 року за спільні кошти подружжя була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу зареєстровано на ім`я відповідача. Вказує, що оскільки майно придбано у період шлюбу, воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу в рівних частках. Посилаючись на наведене, просила визнати вищезазначену квартиру спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.

20 листопада 2018 року адвокат Проніна О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому просила поновити ОСОБА_1 строк позовної давності для подання позовної заяви; визнати недійсним договір купівлі-продажу №738/к від 07.04.2003 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстровано на Товарній біржі "Олівія", за яким здійснено продаж однокімнатної квартири, загальною площею 35,5 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 35,5 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 належить на праві власності однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу №221/к від 28.01.2002 року; право власності зареєстровано Херсонським міжміським бюро технічної інвентаризації за року№35204 від 28.01.2002 року. 31.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу з питань надання адміністративних послуг Херсонської міської ради з метою проведення державної реєстрації права власності й отримання витягу з Державного реєстру речових прав, де й довідався, що 07.11.2018 року відповідач ОСОБА_5 подав аналогічну заяву, але на підставі підробленого договору. Нібито однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 продано ОСОБА_5 за 1700,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу №738/к від 07.04.2003 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстровано на Товарній біржі "Олівія". Вказаний договір фактично не укладався між позивачем та відповідачем, а підпис на ньому виконано не позивачем, а іншою особою.

У січні 2019 року представником відповідача адвокатом Проніною О.О. подано зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якої зазначено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу ними було придбано однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . З 2004 року сторони спільно не проживають, фактично шлюбні відносини припинено. З вказаного часу спірну квартиру залишено для проживання позивачки з донькою, та відповідач ніякого зв`язку із дружиною не підтримував. У жовтні 2018 року ОСОБА_1 вирішив перевірити стан заборгованості по сплаті комунальних послуг, звернувся до ОСББ та інших комунальних служб, звідки й дізнався, що дружина за квартиру не платила, внаслідок чого станом на час подання зустрічної позовної заяви залишилась непогашеною заборгованість на загальну суму понад 35942,80 грн., а погашена особисто позивачем на загальну суму 11841,11 грн. та планується погасити 5567,47 грн. (штраф ОСОБА_3 за порушення правил користування електроенергії та самовільне підключення) та 171,00 грн. судовий збір на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.05.2010 року по справі №2-929/10. Загальний розмір боргів по квартирі становить 53522,38 грн., що становить майже 18% вартості квартири, для відновлення житлового стану квартири необхідно провести заміну каналізаційних труб, встановити лічильники на водопровідну та газові труби, погасити штраф АТ "Херсонобленерго" та виконати технічні умови для відновлення електропостачання. В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Вказує, що оскільки відповідач не дбала за квартирою, не здійснювала поточний ремонт, не сплачувала комунальні послуги, не здійснювала повірку лічильників на водо-, газопостачання, допустила самовільне підключення до електроенергії, що в цілому призвело до нежитлового стану квартири й неможливістю користуватися світлом, водою й збільшення боргу, відповідач намагалася продати спірну квартиру не в інтересах родини. Посилаючись на наведене, з уточненнями, остаточно просила поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини однокімнатної квартири, загальною площею 35,5 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 визнати право власності на 1/3 частину квартири; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 45143,41 грн., що складаються із непогашеної заборгованості за теплопостачання, гарячу й холодну воду, газопостачання в сумі 34732,80 грн., компенсації за непогашену заборгованість ОСОБА_1 по електро-, газо-, водопостачанню, внески на утримання будинку ОСББ на суму 10410,61 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру відмовлено в повному обсязі.

Позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя, в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна, стягнення заборгованості за комунальні платежі задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 1/2 частини витрат, сплачених на утримання спільної сумісної власності в загальному розмірі 6758,05 грн. В задоволенні решти вимог відмовити.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обґрунтоване тим, що суду не надано доказів на підтвердження факту укладення між сторонами спірного договору купівлі продажу квартири, а оскільки недійсним може бути визнаний лише укладений договір, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині.

Рішення суду в частині поділу спірної квартири обґрунтоване тим, що квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, а тому, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд визнав за кожною зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частки квартири.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення вартості сплачених комунальних послуг, коштів на відновлення придатності нерухомості, суд першої інстанції виходив з того, що сторони, як співвласники, зобов`язані утримувати своє майно солідарно, а тому дійшов висновку про стягнення Ѕ частини сплачених ОСОБА_1 та документально підтверджених коштів.

Додатковим рішеннямХерсонського міського суду Херсонської області від 21 лютого 2020 року в задоволенні заяви адвоката Проніної О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що суду не надано доказів на підтвердження укладення між Проніною О.О. та ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги на підставі якого було виписано ордери та квитанції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду Проніна О.О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційні скарги в яких, просить рішення суду в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити; рішення суду в частині поділу спільної квартири та стягнення коштів змінити, шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі. Зокрема посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відсутність оригіналу спірного договору купівлі-продажу квартири є підставою для відмови у визнанні вказаного договору недійсним, оскільки дії ОСОБА_5 із намагання зареєструвати речове право на спірну квартиру, вказують на те, що право власності ОСОБА_1 оспорюється та не визнається. Також вважає помилковим висновок суду про поділ спірного майна в рівних частках, оскільки відповідно до норм діючого законодавства, суд в окремих випадках може відійти від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, що в даному випадку мало місце і докази на підтвердження цього суду було надано. Крім того зазначає про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення всіх сум сплачених ОСОБА_1 на погашення боргів за комунальні послуги, оскільки майно поділено між подружжям в рівних частках, а борги подружжя в більшій частині залишені за ОСОБА_1 .

Також вважає необґрунтованою відмову суду у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки суду були надані відповідні докази на підтвердження вказаних вимог, а обов`язкове надання договору про надання правової допомоги чинним законодавством не вимагається.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Письмовий відзив на апеляційні скарги до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

07 серпня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб (т.1 а.с.78).

28 січня 2002 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 на Товарній біржі "Ольвія" укладено договір купівлі-продажу №221/к, за яким ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір зареєстровано на товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод, реєстр. №221/к; зареєстровано у Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації за року №352404 (т. 1, а.с. 8-9).

З листа №П-9290 від 14.12.2018 року Херсонської міської ради на звернення ОСОБА_1 щодо розгляду заяви про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 повідомлено, що 31.10.2018 року адміністратором Центру надання адміністративних послуг Херсонської міської ради зареєстровано та передано на розгляд відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Херсонської міської ради заяву за №30914785 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 . Для державної реєстрації права власності на вищезазначену квартиру подано договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на товарній біржі "Ольвія" 28.01.2002 року за №221/к. Згідно з довідкою, наданою комунальним підприємством "Херсонське бюро технічної інвентаризації" Херсонської обласної ради, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.37-38). Державним реєстратором Відділу при розгляді поданої заяви здійснено всі необхідні дії, передбачені ст.10 Закону, для прийняття обґрунтованого рішення щодо проведення реєстраційних дій та встановлено, що 07.11.2018 року до виконавчого комітету Голопристанської міської ради подано заяву про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру. Для державної реєстрації права власності заявником ОСОБА_5 подано договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на товарній біржі "Ольвія" 07.04.2003 за №738/к. 15.11.2018 року за заявою ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано заяву власника про заборону вчинення реєстраційних дій на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим, відділом прийнято рішення про зупинення державної реєстрації прав (т. 1 а.с.37-38).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження№0002653 від 16.11.2018 року, до ЧЧ Корабельного ВП ХВП надійшло повідомлення від ОСОБА_1 щодо прийняття мір, до невстановленої особи, яка 07.11.2018 року подала до реєстраційної служби документи з ознаками підробки на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.41).

За відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №145545250 від 15.11.2018 року наявні заяви щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 : за реєстраційним №30914785 від 31.10.2018 року заява про державну реєстрацію права власності - зупинено розгляд; №31201802 від 15.11.2018 року заява власника про заборону вчинення реєстраційних дій - зареєстровано; №31039018 від 07.11.2018 року заява про державну реєстрацію права власності відкладено (т.1 а.с.42).

26 травня 2017 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_10 видано довіреність за якою остання повноважена бути представником з усіма необхідними повноваженнями у всіх органах, що будуть стосуватись ОСОБА_3 та належного їй нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.43).

Згідно листа КП "Херсонське бюро технічної інвентаризації" №753 від 27.11.2018 року за матеріалами інвентарної справи, станом на 31.12.2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №221/к посвідченим директором Товарної біржі "Ольвія", який зареєстровано на Товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод за реєстровим №221/к від 28.01.2002 року та зареєстрований бюро технічної інвентаризації за реєстровим №352404 від 12.02.2002 . (т. 1 а.с.54).

З наявних в матеріалах справи фотокарток (т.1 а.с.59-60) та пояснень сторін, свідків встановлено, що на фото спірна квартира на час відвідування її ОСОБА_1 восени 2018 року виглядає занедбаною.

З листа МКП "Херсонтеплоенерго" №24136-03-07 від 05.11.2018 року вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 відкрито з 01.10.2001 року на абонента ОСОБА_8 . За період з січня 2002 року по жовтень 2018 року до МКП "Херсонтеплоенерго" для переоформлення особового рахунку ніхто не звертався. Особовий рахунок в листопаді 2018 року буде замінено на власника ОСОБА_1 . На особовому рахунку № НОМЕР_1 на 01.11.2018 року існує заборгованість за послугу теплозабезпечення у сумі 21423,70 грн. (т. 1 а.с. 62 зв.).

В матеріалах справи наявні квитанції по оплату ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с.62-73).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №146024077 від 20.11.2018 року відомості щодо власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 відсутні (т.2 а.с.8).

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу від 07 квітня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо купівлі-продажу №738/ж на Товарній біржі "Ольвія", за яким ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір зареєстровано на товарній біржі в Журналі реєстрації біржевих угод, реєстроку №738/к (т.2, а.с.13). Оригінал договору відсутній, в БТІ не зареєстрований. Вказаний договір позивач просить визнати недійсним.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції правильно встановив, що до відносин щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ст.4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 224ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За ст. 163 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Недійсність угод, визначена ст. 48-58 ЦК УРСР 1963 року.

Звертаючись з позовними вимогами представник позивача посилалась на те, що у 2018 році позивач звернувся до Відділу з питань надання адміністративних послуг Херсонської міської ради з метою проведення державної реєстрації права власності й отримання витягу з Державного реєстру речових прав, де дізнався, що 07.11.2018 році відповідач ОСОБА_11 подав аналогічну заяву, на підставі договору купівлі-продажу №738/к від 07.04.2003 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , який зареєстровано на Товарній біржі "Олівія". Посилалися на те, що вказаний договір фактично не укладався між позивачем та відповідачем, а підпис на ньому виконано не позивачем, а іншою особою надавши при цьому копію зазначеного договору.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, при розгляді справи суду не було надано доказів, що свідчать про укладення договору купівлі-продажу від 07.04.2003 року. ОСОБА_1 стверджує, що такий договір не укладав, а його підпис підроблений, доказів того, що на даний час його право власності оспорюється відповідачем чи будь-якою іншою особою також не надано.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що факт укладення спірного договору купівлі продажу позивачем не доведено, а судом не встановлено, відтак вимоги позивача про визнання цього договору недійсним є безпідставними і доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуто сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, тому є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом із тим, законодавство встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя в праві на майно. За певних умов суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя.

Частинами 2 та 3 статті 70 СК України визначено, що суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї

Суд, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя, правильно виходив із того, що спірне майно було придбано сторонами за період шлюбу, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. ст. 70, 71 СК України для його поділу з урахуванням рівності часток подружжя.

ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, якими обґрунтовував позов, зокрема, винних дій ОСОБА_3 щодо знищення та псування спірного майна, суду не надав, презумпцію спільності майна подружжя не спростував, свого процесуального обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не виконав.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду в частині вимог щодо стягнення вартості сплачених комунальних послуг, коштів на відновлення придатності нерухомості.

За ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено оплату ним комунальних послуг та витрат на відновлення каналізації на загальну суму 13516,09 грн. (т.1 а.с.65, 69, 72, 75, 94, 94 зв. бік. 93).

Оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , зобов`язані утримувати своє майно солідарно, тому суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_13 , як співвласниці майна, половину витрат на його утримання, тобто в розмірі 6758,05 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Зокрема безпідставними є доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 витратив 45134,41 грн на відновлення квартири, оскільки зазначене не підтверджується жодними належними доказами.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Щодо судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача за зустрічним позовом не надано суду доказів укладення договору про надання правової допомоги згідно яких виписані надані адвокатом ордера.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Так з матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу у цій справі ОСОБА_1 надавала адвокат Проніна О.О. на підставі ордерів виписаних згідно договору про надання правової допомоги від 30 жовтня 2018 року № 32 (т1 а.с.79, т.2 а.с.15) та на підставі договору про надання правової допомоги від 10 жовтня 2019 року № 23 (т.3 а.с.17).

Разом з тим на час вирішення питання про стягнення судових витрат договір про надання правової допомоги № 32 від 30.10.2018 року, за яким виписані відповідні ордера ХС № 77585 від 15.11.2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_14 та ХС № 129755 від 25.01.2019 року за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та договір № 23 від 10.10.2019 року суду не були надані, внаслідок чого суд був позбавлений можливості перевірити чи відповідають витрати на правничу допомогу укладеним договорам, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача (за зустрічним позовом) на користь позивача витрати на правничу допомогу. Суд першої інстанції правильно вважав, що сам по собі факт надання доказів, які підтверджують здійснення витрат без їх відповідності укладеному договору не є належними та допустимими доказами.

Докази та обставини, на які посилається сторона в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду та додаткове рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги адвоката Проніної Ольги Олександрівни від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 лютого 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 травня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько