Справа № 146/1689/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2020 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Вилянська сільська рада Томашпільського району Вінницької області,

ОСОБА_2

вимоги позивача: про визнання права власності на земельну ділянку в порядку успадкування

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку успадкування на земельну ділянку, площею 2,3539 га в межах, згідно з планом, розташованої на території Вилянської сільської ради і яка належала покійній ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Даний позов обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 - мати позивача.

Після її смерті залишилося спадкове майно, що складається з земельної ділянки, площею 2,3539 га в межах згідно з планом, розташорваної на території Вилянської сільської ради і яка належала покійній ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Державний акт на земельну ділянку за вказаним свідоцтвом ОСОБА_3 не отримала, оскільки померла.

Позивач вказує, що є спадкоємцем першої черги за законом і звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва, але нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 27 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 17 лютого 2020 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 17 лютого 2020 року, підготовче засідання відкладено на 30 березня 2020 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 30 березня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 30 квітня 2020 року.

Доводи учасників процесу.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак направив до суду заяву, в якій просить справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак направила до суду заяву, в якій просить справу слухати без її участі, не заперечує в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача, Вилянського старостинського округу Томашпільської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій вказує, що Вилянський старостинський округ Томашпільської селищної ради не заперечує проти позову і просить справу слухати у відсутності їх представника.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, розглянувши заяви сторін у справі, оцінивши належність і достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Київ померла ОСОБА_3 (а.с.10).

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в день смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

В цей час діяв ЦК України (2004 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можут

ь бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Факт родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_3 та спадкоємцем ОСОБА_1 підтверджується копією свідоцтва про народження останнього.(а.с.12)

Як вбачається з витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №49963706 від 21.11.2017 року, після смерті ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину видавалось на ім`я ОСОБА_1 . (а.с.15)

Відповідно до заповіту від 07 березня 2001 року ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося.(а.с.17)

Згідно свідоцтва про смерть від 08 вересня 2009 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ - ВН № 030817, вказаний державний акт посвідчує право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 2,35 га, розташовану на території Вилянської сільської ради.(а.с.14)

Як вбачається із свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 , її дошлюбним прізвищем є « ОСОБА_6 ».

При цьому позивачем у позовній заяві не ставиться питання про встановлення факту належності державного акта виданого на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді Державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведена за №387/2015.

З копії спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 звернулися ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 - позивач та відповідач по справі.

Як вбачається із відповіді Державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Вінницької області, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена за №25/2010.

З копії спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які отримали свідоцтва про право на спадщину.

Проте, в своїй позовній заяві позивач не повідомляє чи наявні інші спадкоємці померлої ОСОБА_4 , окрім ОСОБА_3 у тому числі такі, що спадщину прийняли.

Окрім того, позивач у своїй позовній заяві вказує відповідачем Вилянську сільську раду Томашпільського району Вінницької області, проте, як встановлено із заяви представника відповідача про розгляд справи за його відсутності Вилянська сільська рада увійшла до складу Томашпільської селищної об`єднаної територіальної громади на правах старостинського округу, таким чином належним відповідачем є Томашпільська селищна об`єднана територіальна громада.

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем не додано до позовної заяви відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Тому суд дійшов висновку про те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами, а саме постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що у нього існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, після смерті матері ОСОБА_3 на спадкове майно, зазначене в позові.

А суд не може перебирати на себе функції нотаріуса та фактично займатися оформленням спадкового майна, оскільки це відноситься до компетенції нотаріуса, згідно ЗУ «Про нотаріат».

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних у положеннях п. 1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, роз`яснено, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори на протязі 6 місяців з часу відкриття спадщини, відповідно до ст.ст. 1269,1270 ЦК України.

Згідно ст. 1272 ч. 1 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За наведених обставин, беручи до уваги викладене, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позову, оскільки позивачем належним чином не доведено обґрунтованість заявлених вимог, необхідні докази суду не надані. Факти, викладені позивачами у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст., 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 220, 328, 396, 640, 657, 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст.. 1225, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 206, 263, 265, 280, 293, 354 ЦПК України суд ,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вилянської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку успадкування - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 15.02.2008 року Святошинським РУ ГУ МВС України у м. Києві, РНКОПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Вилянська сільська рада Томашпільського району Вінницької області , адреса: 24214, с. Вила, вул. Молодіжна, 7, Томашпільського району Вінницької області;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 08.05.2020 року

Суддя: О. В. Пилипчук