ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 року м. Чернівці

справа № 718/508/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс» про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2020 року, (головуючий у 1 інстанції Нерушка Т.І.),

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», інтереси якого представляє Хуторянець О.В., звернулося до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені з ОСОБА_1 , Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс».

19 березня 2020 року судом першої інстанції відмовлено у відкритті провадження по справі в частині заявлених до Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Агроекс», вимоги як такої, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Хуторянець О.В., який представляє інтереси Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати як таку, що суперечать нормам процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що правовідносини, які виникли між банком та ОСОБА_1 за кредитним договором мають цивільний характер.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/466/20

У той же час, між банком та ВК ТзОВ «Агроекс», з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, який має саме цивільний характер, було укладено договір поруки, жодних господарських договорів між банком та ВК ТзОВ «Агроекс» не укладалось.

Суд першої інстанції вирішуючи питання про відкриття провадження у справі в тому числі стосовно вимог до ВК ТзОВ «Агроекс», не правильно встановив правовідносини між сторонами, внаслідок недотримання яких банк звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Посилається на те, що в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією із сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно яких захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителя у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз`єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов`язання залежно від суб`єктного складу останнього.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недотримання позивачем правил об`єднання позовних вимог внаслідок чого порушено вимоги процесуального права, а саме ст.ст.4,10,19,20,263 ЦПК України.

Просив скасувати ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження в частині заявлених вимог до ТзОВ «Агроекс» та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у відкриті провадження у справі в частині вимог до ВТ ТзОВ «Агроекс», суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.20 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стаття 20 ЦПК України не допускає об`єднання в одне провадження вимог, які слід розглядати за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто, цей припис унеможливлює розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належать до юрисдикції інших судів.

Суд першої інстанції 19 березня 2020 року на підставі статті 20 ЦПК України відмовив у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи-поручителя, оскільки її не можна розглядати за правилами цивільного судочинства.

Заявлена у цій справі вимога про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені, у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, з позичальника та поручителя могла бути предметом розгляду як в порядку цивільного, так і порядку господарського судочинства, оскільки стаття 20 ЦПК України та стаття 20 ГПК України, не встановлювали відповідної заборони. Проте поряд з предметним критерієм для визначення юрисдикції треба враховувати також і суб`єктний критерій.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені до фізичної особи-позичальника, який допустив неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, а також до юридичної особи -поручителя, який за умовами договору поруки №12/42-0-1/80 погодився розділити відповідальність із позичальником за наслідки невиконання останнім зобов`язань за кредитним договором.

Стаття 1 ГПК України обмежує участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не належать спори щодо виконання умов кредитного договору між юридичною особою-кредитором, фізичною особою-позичальником і юридичною особою-поручителем. Натомість ЦПК України не встановлює обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб`єктивного складу учасників процесу.

Крім того, вирішення за правилами господарського судочинства такого спору в частині вимоги до поручителя, який є юридичною особою, а за правилами цивільного судочинства - в частині вимоги до позичальника, який є фізичною особою, враховуючи, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, що випливає, зокрема, зі змісту частини другої статі 214 ЦПК України, оскільки дослідження одного і того ж предмета та тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, зроблені в ухвалі від 19 березня 2020 року, про відмову у відкритті провадження в частині вимоги до поручителя, який є юридичною особою.

Позовні вимоги до кількох відповідачів мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, зокрема нерозривно пов`язані між собою або від вирішення однієї з них залежало вирішення інших. Такий розгляд не допускався, коли була відсутня спільність предмета позову.

У цій справі позивач заявив однакову вимогу до кожного з відповідачів про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені, солідарно з позичальника та поручителя.

Позовні вимоги у даній справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд вплине, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що цей спір слід в цілому розглядати за правилами цивільного судочинства, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог до юридичної особи-поручителя є необґрунтованим.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №415/2542/15-ц (пункти 59-64), від 27 червня 2018 року у справі№534/1898/14-ц (пункти 23-29), від 19.06.2019 року у справі №523/8249/14-ц (пункти 24-35).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 березня 2020 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 травня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда