ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/438/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/563/19 Категорія: 304090000 Русаков Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, що подала апеляційну скаргу - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянувши у відкритому судовому засіданнів порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

18 березня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 січня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 31 січня 2019 року має заборгованість 139954,55 грн., однак позивач просив стягнути з відповідача лише частину боргу в сумі 126213,43 грн, що складається з 4374,23 грн. заборгованість за кредитом, 121839,20 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 14 січня 2010 року по 30 грудня 2018 року.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду обґрунтоване тим, що згідно із заявою відповідача від 14 січня 2010 року сторони узгодили тип кредитної картки - «Кредитка-універсальна», номер картки, виданої відповідачу - НОМЕР_1 , термін дії якої визначено до листопада 2013 року, тому суд вважав, що є підстави для стягнення заборгованості саме за цією карткою. На думку суду, відсутні підстави для стягнення заборгованості за іншими картками, зазначеними позивачем, оскільки позивачем не надано доказів правомірності нарахування відповідачу заборгованості за усіма картками одразу.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, який відраховується із 01 грудня 2013 року (з дня, наступного після закінчення строку дії картки НОМЕР_1 ) оскільки із позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулось у березні 2019 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».

Скаржник вважає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії останньої виданої відповідачу картки встановлено до липня 2016 року, тому із посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14, вказує, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності.

Також зазначає, що укладаючи кредитний договір, відповідач не мав сумнівів щодо його розумності та справедливості, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві, тому позивачем надано всі необхідні докази для визначення розміру заборгованості за кредитним договором.

27 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бовшика М.Ю., в якому останній з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Крім того, зазначає, що відповідачу ОСОБА_1 була видана кредитна картка № НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи, а довідка позивача про те, що відповідачу були видані дві інші картки, не доведена належними доказами. Вважає, що довідка Банку не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Враховуючи наведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та залишити без змін рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року. Також просить стягнути зі скаржника на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу.

Заслухавши представника відповідача Бовшика М.Ю. , перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 січня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 , тип картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду», із кредитним лімітом 7000 грн. із процентною ставкою 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8).

У заяві вказано, що боржник погодився, що заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також 14 січня 2010 року відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (а.с. 9).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивачем додано до позовної заяви Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 10-15). Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила узгоджені з відповідачем при підписанні заяви від 14 січня 2010 року, тому судом першої інстанції відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, обґрунтовано не взято до уваги умови кредитування, викладені у наданих позивачем Умовах і Правилах надання банківських послуг.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 14 січня 2010 року було видано кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії якої встановлено до листопада 2013 року, що не заперечується сторонами.

Крім того, за вказаним кредитним договором відповідачу були видані й інші картки: НОМЕР_2 (термін дії до вересня 2014 року), НОМЕР_3 (термін дії до липня 2016 року) - а.с. 40. Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, виписками із вказаних карткових рахунків, відповідач ОСОБА_1 користувався зазначеними картками та коштами за кредитним договором.

Останній платіж за кредитним договором був здійснений 18 листопада 2015 року у сумі 2000 грн на картку НОМЕР_3 , що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 54 зворот), а також розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 6 зворот). Отже, строк дії кредитного договору від 14 січня 2010 року відповідає строку дії останньої картки, виданої відповідачу за цим договором, а саме: НОМЕР_3 (термін дії до липня 2016 року).

Враховуючи наведене, позивачем пред`явлено позов про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором в межах загального строку позовної давності (18 березня 2019 року).

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, є помилковим та не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах.

Твердження суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено підстав для стягнення заборгованості за іншими картками, ніж за карткою № НОМЕР_1 , також є помилковими, оскільки предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 14 січня 2010 року, а не за картками, які були видані відповідачу для користування кредитними коштами.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 4374,23 грн (тіло кредиту) та відсотків за користування кредитом.

Згідно з наданими позивачем доказами, під час укладення кредитного договору 14 січня 2010 року сторонами було погоджено процентну ставку за кредитом у розмірі 2,5 % на місяць, тобто 30 % річних, що підтверджується підписаною ОСОБА_1 довідкою про умови кредитування (а.с. 9).

Проте згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором, починаючи з вересня 2014 року банком було збільшено розмір відсотків до 34,80, а з квітня 2015 року - до 43,20 % річних (а.с. 5-7). В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення процентів за кредитом у збільшеному розмірі позивач посилається на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Отже, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування процентів за кредитним договором.

За таких обставин, оскільки сторонами під час укладення кредитного договору було узгоджено розмір процентної ставки за кредитним договором 2,5 % щомісяця, тобто 30 % річних, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача проценти за користування кредитом виходячи саме із узгодженої сторонами базової процентної ставки.

При цьому, колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, та вважає, що право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилось зі спливом строку кредитування 31 липня 2016 року, що відповідає строку дії кредитної картки.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банк нараховував проценти в розмірі 30 %, узгодженому сторонами під час укладення договору, з 14 січня 2010 року по 29 серпня 2014 року. З 01 вересня 2014 року банком було збільшено процентну ставку до 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - до 43,20 % (а.с. 5-7).

Отже, розмір заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2014 року (день підвищення відсоткової ставки) по 31 липня 2016 року (останній день строку кредитування) слід розраховувати виходячи із 30 % річних.

Згідно з наданим банком розрахунком, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за вказаний період становить 728 днів.

Заборгованість за тілом кредиту станом на 01 вересня 2014 року (день підвищення процентної ставки) становила 4284,59 грн (4187,58 грн (поточна заборгованість) + 97,01 грн (прострочена заборгованість).

Враховуючи наведене, розмір заборгованості за процентами за вказаний період складає 2599,32 грн ((4284,59 грн * 30 %) / 360 дн.) * 728 дн.).

Таким чином, за період з 14 січня 2010 року по 31 липня 2016 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 2837,15 грн (237,83 грн + 2599,32 грн), де 237,83 грн - сума процентів, нарахованих банком за період з 14 січня 2010 року по 30 серпня 2014 року (до неправомірного підвищення процентної ставки).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з?ясуванні обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, тому воно підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 14 січня 2010 року станом на 31 липня 2016 року в розмірі 7211,38 грн, з яких: 4374,23 - заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту); 2837,15 грн - заборгованість за процентами за період з 14 січня 2010 року по 31 липня 2016 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7211,38 грн.

У зв?язку із частковим задоволенням позовних та апеляційних вимог АТ КБ «ПриватБанк`ні підставі ст. 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1921 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн., а всього 4802,50 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Бовшик М.Ю. просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати за надання правничої допомоги, які становлять 5000 грн та підтверджуються: Договором про надання правової допомоги № 4 від 22 червня 2019 року; детальним описом робіт, виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 25 лютого 2020 року; Актом прийому-передачі виконаних робіт від 25 лютого 2020 року до Договору № 44 від 22 червня 2019 року; Ордером від 25 лютого 2020 року; копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; квитанцією до прибуткового касового ордера № 9 від 25 лютого 2020 року про сплату ОСОБА_1 5000 грн. за Договором № 44 від 2 червня 2019 року (а.с. 142-155). Згідно з наданими доказами відповідачем сплачено адвокату Бовшику М.Ю . 5000 грн за надання правничої допомоги під час розгляду справи апеляційним судом.

Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено на 6 % (7211,38 грн * 100% / 126213,43 грн.), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останнім витрати зі сплати судового збору в розмірі 288,15 грн (4802,50 грн. * 6% / 100%).

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні 94 % позовних вимог, з нього слід стягнути на користь відповідача понесені останнім витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 4700 грн (5000 грн * 94 % / 100 %).

Шляхом взаємозаліку з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 4411,85 грн (4700 грн - 288,15 грн).

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14 січня 2010 року станом на 31 липня 2016 року в розмірі 7211 грн 38 коп, з яких: 4374,23 - заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту); 2837,15 грн - заборгованість за процентами за період з 14 січня 2010 року по 31 липня 2016 року.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати правничої допомоги в сумі 4411,85 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у цивільному процесуальному кодексі України.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Повний текст постанови складений 07 травня 2020 року