ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/452/20 Справа № 202/7856/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що 21.10.2010 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, згідно умов котрого остання отримала кредит у розмірі 7500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість у розмірі 25702,38 грн., що складається з: 8156,89 грн. - заборгованості за кредитом; 7657,37 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 8188,01 грн. - заборгованості за пенею; штрафів: 500,00 грн. - фіксованої частини; 1200,11 грн. - процентної складової. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25702,38 грн. і судові витрати у справі (а.с.2-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволені частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , рах. № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором у розмірі 24002 грн. 27 коп., котра складається з: 8156,89 грн. - заборгованості за кредитом; 7657,37 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 8188,01 грн. - заборгованості за пенею

В решті позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.45).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк", зазначило, апеляційна скарга є безпідставною, а тому просило на підставі ч. 1 ст. 374 ЦПК України залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 21.10.2010 року сторони уклали кредитний договір № б/н. Відповідно до умов Договору, Банк надав відповідачеві кредит у розмірі 7500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 10).

Суд встановив, що підписанням Анкети-заяви, позичальник приєдналася до запропонованих банком умов та тарифів.

Судом 1 інстанції також встановлено, що станом на 05.11.2017 року відповідач має заборгованість в розмірі 24 702,38 грн., яка складається з наступного: 8156,89 грн. - заборгованість за кредитом; 7657,37 грн. - заборгованість за відсотками; 8188,01 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 - штраф (фіксована частина); 1200,11 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий позивачем (а.с. 5-9).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконували свої зобов`язання у зв`язку із чим станом на 05.11.2017 року виникла заборгованості по кредитному договору в сумі 24 002,27 грн., і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафів, суд 1 інстанції виходи з того, що одночасне застосування штрафів та пені за одне й те саме порушення не допускається.

Однак із зазначеними висновками суду 1 інстанції погодитись не можливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновку щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись із позовом до суду позивач на підтвердження свої позовних вимог та укладання кредитного договору від 21.10.2010 року, Банком було надано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем (а.с.11), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", витяг з "Умов та правил надання банківських послуг" (а.с.12-26), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21.10.2010 року станом на 31.08.2015 року та станом на 05.11.2017 року (а.с.5-9).

З анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 21.10.2010 року вбачається, що остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії та наміру відповідача про отримання кредиту, навпаки в даній анкеті - заяві виявлено намір відповідача про оформлення на своє ім`я сберкнижки (депозит), а не кредитної картки (а.с.10).

Тобто, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що між сторонами дійсно був укладений саме кредитний договір від 21.10.2010 року, оскільки анкета-заява, що містить підпис відповідача про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить даних, що відповідач мав скористатись кредитною послугою та оформити відповідну картку, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше), вказана анкета-заява містить намір відповідача про оформлення на своє ім`я сберкнижки (депозит).

Крім того, наданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому його не можливо вважати належним, допустимим та достатнім доказом ознайомлення відповідача з вказаними Умовами та тарифами, а також доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору в письмовій формі, як це передбачено нормами ст.ст.207,1055 ЦК України.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Позивачем не надано доказів на підтвердження укладання кредитного договору від 21.10.2010 року, розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих сум заборгованості відповідачу не є можливим.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Однак рішення суду 1 інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому підлягає скасуванню на підставі п.1,2,3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки висновки суд 1 інстанції про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості є передчасними, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, так як АТ КБ "ПриватБанк" не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: