Справа №490/1517/19 Головуючий суду першої інстанції - Гуденко О.А.
Провадження №22-ц/812/819/20 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі представника Міністерства юстиції України - Гордієнка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 19 лютого 2020 року, ухвалене о 15 год. 30 хв. під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні суду в м.Миколаєві, повний текст якого складено 21 лютого 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Держави в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі - ТУ ДСА в Миколаївській області), а також до держави в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України, який обґрунтовував наступним.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року ТУ ДСА в Миколаївській області було зобов`язано вжити заходи щодо нарахування та виплати позивачу підвищеної на 50 відсотків заробітної плати за час перебування в районі проведення антитерористичної операції, а саме за періоди з 05 листопада по 17 грудня 2015 року, з 25 грудня 2015 року по 13 лютого 2016 року, з 18 лютого по 04 березня 2016 року у відповідності до норм постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 року №522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції».

Разом з тим, вказане судове рішення ТУ ДСА в Миколаївській області виконано не було, що було встановлено окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 зазначав, що вищезазначене судове рішення не виконувалося три роки у зв`язку з чим йому було завдано моральну шкоду, розмір якої ним визначено, враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, а саме у розмірі 95 696,39 грн., що еквівалентно 3000 євро (по 1000 євро за рік невиконання) за курсом Національного Банку України станом на 29 листопада 2018 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду в сумі 95 696,39 грн., завдану йому порушенням строку виконання постанови суду від 08.11.2016 року у справі №814/1209/16.

Заперечуючи проти задоволення позову ТУ ДСА в Миколаївській області вказувало, що позивачем не надано доказів неправомірності його дій та як наслідок завдання моральної шкоди, у зв`язку з чим просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

Міністерство юстиції України зазначало, що воно не є належним відповідачем у даній справі, оскільки жодним чином не впливало на права позивача та відповідно не могло їх порушити.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 19 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З ТУ ДСА в Миколаївській області на користь позивача стягнуто 6000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, а також на користь держави судовий збір в сумі 60 грн.

У задоволенні позовних вимог до Держави в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України відмовлено.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції вказував, що ТУ ДСА в Миколаївській області тривалий час не виконувало судове рішення на користь ОСОБА_1 , а тому є суб`єктом порушення прав позивача і повинно відшкодувати моральну шкоду. За такого солідарне стягнення моральної шкоди з відповідачів є безпідставним.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягала стягненню з ТУ ДСА в Миколаївській області на користь позивача, суд першої інстанції виходив із того, що визначений ОСОБА_1 розмір моральної шкоди не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості. На думку суду, з урахуванням вказаних принципів, позивач має право на компенсацію моральної шкоди у сумі 6000 грн., що становить приблизно 25% від суми невиплачених відповідачем коштів за судовим рішенням.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, щооскільки Верховний Суд досі не визначив у своїй практиці, хто має представляти державу у справах про завдання шкоди органом державної влади, то солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди є доречним, бо вони всі є представниками держави. Що ж стосується його незгоди з висновком суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то позивач вказував, що розмір цієї шкоди не може бути пов`язаний із сумою стягнутої заробітної плати і визначатися у відсотковому відношенні до останньої. Судом не враховано, що сам факт не виконання судового рішення державним органом в системі правосуддя завдає невимовних страждань через розчарування та негативні емоції від неможливості протягом трьох років домогтися виконання судового рішення в правовій державі, якою є Україна.

Відповідач Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошувало на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року у справі №814/1209/16, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ТУ ДСА в Миколаївській області про зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано відповідача вжити заходи для нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищеної на 50 відсотків заробітної плати за час перебування в районі проведення антитерористичної операції, а саме: з 05 листопада 2015 року по 17 грудня 2015 року, з 25 грудня 2015 року по 13 лютого 2016 року, з 18 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 року №522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції» (а.с.57-61).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 19 липня 2018 року за невиконання вищезазначеного рішення суду на ТУ ДСА в Миколаївській області накладено штраф на користь держави в сумі 5100 грн. (а.с.63).

Окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року констатовано факт невиконання ТУ ДСА в Миколаївській області вищевказаної постанови суду та зобов`язано боржника вжити заходи щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме невиконанню постанови суду, про що повідомити суд у строк до 18 жовтня 2018 року (а.с.8).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 15 липня 2019 року виконавче провадження з виконання вищевказаного судового рішення закінчено. Зі змісту постанови вбачається, що того ж дня державним виконавцем було направлено на адресу Центрального відділу поліції ГУНП у Миколаївській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст.382 Кримінального кодексу України (а.с.64-65).

Аналогічне повідомлення було подано й ОСОБА_1 до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області 29 серпня 2017 року, про що було внесено дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.67).

Під час розгляду справи 08 жовтня 2019 року ТУ ДСА в Миколаївській області проінформувало ОСОБА_1 про виплату йому підвищеної на 50 відсотків заробітної плати на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року в сумі 24 488,45 грн. згідно з платіжним дорученням №7757 від 07.10.2019 р. (а.с.77).

Згідно з ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.ст.2, 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якого завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 жовтня 2016 року, у справі №6-440 цс16.

19 червня 2018 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18), у якій сформувала правовий висновок про те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законом не передбачено, оскільки такі відомості на впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У спорах, де відповідачем виступає держава через відповідний орган державної влади, спірні суми мають стягуватися з Державного бюджету України. Резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Зазначений висновок неодноразово був застосований Верховним Судом, у тому числі у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 та постанові Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі №207/1728/15-ц.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди на суму 6000 грн. відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, які визначають необхідність застосування судом принципів розумності та справедливості.

Суд всебічно, повно та об`єктивно оцінив докази по справі та дав їм належну оцінку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в бік збільшення стягнутої суми моральної шкоди.

Однак, колегія суддів вважає, що висновок районного суду підлягає зміні в частині зазначення стягнення суми з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 19 лютого 2020 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 6000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді: С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 06 травня 2020 року.