ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2020 року

м. Харків

справа № 646/315/20

провадження № 22-ц/818/2902/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Хорошевського О.М.

суддів: Бурлака І.В., Маміна О.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод»

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року постановлене суддею Янцовською Т.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який у подальшому уточнила та просила стягнути з відповідача належних позивачу коштів після звільнення у розмірі 64813грн. 22 коп., та стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.07.2010 року позивачка була прийнята на роботу до Акціонерного товариств закритого типу «Харківський коксовий завод» на підставі наказу №141 від 16.07.2010 року.

29 лютого 2019 року позивач була звільнена за власним бажанням, через невиконання роботодавцем умов колективного договору, в частині виплати заробітної плати на підставі наказу №42-к та отримала розрахунковий листок за лютий 2019 року, де вказана заборгованість з боку роботодавця у розмірі 47357,98 грн. Після звільнення позивачка отримала 29 березня 2019 року 5 793,77 грн. за грудень 2018 року; 26 квітня 2019 року отримала 3 835,53 грн. за січень 2019 року; 28 травня 2019 року отримала 1 569,08 грн. за січень 2019 року; 29 травня 2019 року отримала 784,54 грн. за січень 2019 року; 05 червня 2019 року отримала 784,54 грн. за січень 2019 року; 19 червня 2019 року отримала 5 435,06 грн. за лютий 2019 року.

Таким чином, залишок заборгованості по розрахунковому листку за лютий 2019 року становить 29 155,46 грн.

02 травня 2019 року позивачка була знову прийнята на роботу до ПрАТ «Харківський коксовий завод» на підставі наказу №83-к від 26.04.2019 року.

01 жовтня 2019 року позивач знову була звільнена за власним бажанням на підстав наказу №190-к від 01.10.2019 року через невиплату заробітної плати.

Після чергового звільнення, позивач отримала розрахунковий листок за Серпень 2019 року, де вказана сума заборгованості за час останнього працевлаштування у розмірі 28134,72грн, проте фактичне відпрацювала ще місяць (що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці розрахунок за який не був проведений і кошти не були виплачені.

Таким чином, загальна сума заборгованості становить 64813,32 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів наявності заборгованості по виплаті заробітної плати, наданий до позовної заяви розрахунок здійснений позивачкою не є доказом невиплати заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги банківську виписку з якої вбачається, що протягом здійснення позивачкою своїх трудових обов`язків їй до 19.06.2018 року виплачувалася заробітна плата, надалі виплати не здійснювались.

Суд не взяв до уваги, що на момент звільнення позивачка так і не отримала виплати заборгованості по заробітній платі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 16.07.2010 року ОСОБА_1 працювала у АТЗТ «Харківський коксовий завод» (на час розгляду ПАТ «Харківський коксовий завод») на посаді кухонного робітника на дільниці громадського харчування (а.с.16).

На підставі наказу №190-к від 01.10.2019 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (а.с.19)

Позивач просила суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 64813,22 грн.

На підтвердження наявності заборгованості позивачкою надано розрахункові листи (а.с.21,22), власний розрахунок заборгованості (а.с.23,24), та поточну виписку за контрактом за період 01.01.2019-12.12.2019 (а.с.25).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.2015 «Про оплату праці» (надалі Закон № 108/95-ВР) основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

В супереч вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України позивачем не надав суду належних та допустимих доказів не виплати їй заробітної плати.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості, не вбачається за який місяць, у якому розмірі, з якої суми та відпрацьованого робочого часу виникла заборгованість у сумі 64813,22 грн.

Як вбачається з поточної виписки за контрактом на момент звільнення 27.02.2019 року дійсно було заборгованість по заробітній платі, яка виплачена 19.06.19 (а.с. 26).

Починаючи з 02.05.2019 року позивачка знов почала працювали а ПАТ «Харківський коксовий завод».

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надані розрахункові листи не містять даних щодо особи яка їх складала, не містять юридичної адреси підприємства та жодним чином не завірені, тому судова колегія не може надати їм оцінку як доказу по справі.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.М.Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

О.В.Маміна

Повну постанову складено 07 травня 2020 року.