Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 209/538/14-ц

провадження № 61-15486св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року у складі судді Байбари Г. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Городничої В. С.,

Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 27 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 880,00 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних за користування кредитними коштами, на строк до 26 серпня 2015 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав банку в заставу транспортний засіб марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого за домовленістю сторін складала 124 611,00 грн.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

27 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки№ 225577, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань, які виникають на підставі кредитного договору від 27 серпня

2008 року№ 0 в повному обсязі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21 січня 2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 12 549,77 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становить 100 310,33 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 913,37 доларів США, що еквівалентно 71 244,57 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 939,03 доларів США, що еквівалентно 23 491,67 грн, пеня за прострочення сплати тіла кредиту - 423,27 доларів США, що еквівалентно 3 383,19 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 274,10 доларів США, що еквівалентно 2 190,90 грн, яку ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з відповідачів солідарно.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 27 серпня 2008 року у розмірі 100 310,33 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 71 244,57 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 23 491,67 грн, пеня за прострочення сплати тіла кредиту - 3 383,19 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 2 190,90 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року заяву ОСОБА_2

про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року задоволено, заочне рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 червня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за договором споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від

27 серпня 2008 року № 0 у розмірі 12 549,77 доларів США, що еквівалентно 100 310,33 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 913,37 доларів США, що еквівалентно 71 244,57 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 939,03 доларів США, що еквівалентно

23 491,67 грн, пеня за прострочення сплати тіла кредиту - 423,27 доларів США, що еквівалентно 3 383,19 грн, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 274,10 доларів США, що еквівалентно 2 190,90 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не розглянув письмові заперечення відповідача на позовну заяву, в яких він просив застосувати позовну давність, не урахував, що кредитним договором передбачені самостійні щомісячні платежі, у зв`язку з чим при визначенні розміру заборгованості необхідно ураховувати момент настання строку погашення кожного чергового платежу. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені, суди попередніх інстанцій не урахували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, відповідно до якого максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки НБУ, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Суди не перевірили наданий позивачем розрахунок заборгованості, не звернули увагу, що заперечення ОСОБА_1 щодо розміру страхового відшкодування, у зв`язку з пошкодженням у дорожньо-транспортній пригоді автомобіля, переданого ОСОБА_1 банку в заставу, не є підставою для корегування розміру заборгованості, оскільки спір з цього приводу у цій справі не розглядався.

У липні 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало заяву про зміну позовних вимог, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 304 104,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 187 694,66 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 429,00 грн, заборгованість зі сплати прострочених процентів за користування кредитом - 113 981,29 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року позов ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 27 серпня 2008 року № 0 у розмірі 301 673,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 187 694,66 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 113 981,29 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитним договором передбачені самостійні щомісячні платежі згідно графіку погашення кредиту. У травні 2012 року ОСОБА_1 у порушення умов кредитного договору не сплатив черговий платіж у строк, передбачений графіком погашення кредиту, а тому саме з цього моменту у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право на звернення з позовом до суду, банк звернувся з позовом у лютого 2014 року, тобто в межах строку загальної позовної давності. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14. Розмір заборгованості за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року становить 301 673,95 грн, з яких 8 913,37 доларів США, що еквівалентно 187 694,66 грн, - заборгованість за тілом кредиту та 5 412,82 доларів США, що еквівалентно 113 981,29 грн, - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. Урахувавши зазначене та солідарну відповідальність поручителя ОСОБА_2 за всіма зобов`язаннями ОСОБА_1 , що передбачені договором про надання споживчого кредиту, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з відповідачів зазначеної суми заборгованості. Суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів процентів за користування кредитом за період з 20 квітня 2015 року по

26 серпня 2015 року в розмірі 115,35 доларів США, що еквівалентно 2 429,00 грн, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року. Суд зазначив, що розмір страхового відшкодування (32 371,16 грн), що було перераховано на користь ПАТ «УкрСиббанк», як вигодонабувача за договором страхування, є недостатнім для виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов законного та обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» частково.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У березні 2018 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня

2018 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили факт надання йому кредиту у іноземній валюті (доларах США), докази на підтвердження зазначеного у матеріалах справи відсутні, а тому необгрунтованими є висновки судів про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором в еквіваленті до іноземної валюти. ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надало належного розрахунку заборгованості, не зазначило обґрунтування наявності у нього заборгованості саме в визначеному ним розмірі та не сплатило судовий збір. Суди попередніх інстанцій не виконали вказівок, визначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року, зокрема не перевірили чи звернувся банк з позовом до суду в межах позовної давності, не надали належної правової оцінки його доводам про те, що останній платіж за кредитним договором він здійснив у 2010 році, а не 2012 році, а тому позовну давність необхідно відраховувати з 2010 року. В укладеному між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 договорі поруки від 27 серпня 2008 року не визначено строку його дії, ні ПАТ «УкрСиббанк» ні ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимоги відповідно до пункту 2.2. договору поруки ОСОБА_2 не направляло, а тому банк передчасно звернувся з позовом до поручителя. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 є припиненою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

27 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 18 880,00 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних за користування кредитними коштами, на строк до 26 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору від 27 серпня 2008 року,

ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, яким було передбачене погашення кредиту частинами (щомісячними платежами).

Згідно з пунктами 1.3.3., 1.3.4. кредитного договору від 27 серпня 2008 року нарахування процентів за договором здійснюється в останній робочий день поточного місяця методом "факт/360" відповідно до вимог чинного законодавства. Період нарахування процентів починається від дня фактичного надання кредиту. При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору. Строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

Пунктом 3.1.2. кредитного договору від 27 серпня 2008 року передбачено, що у випадку порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань за кредитним договором строком більше ніж на один місяць, банк має право вимагати від ОСОБА_1 дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору від 27 серпня 2008 року на забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань в повному обсязі позичальника за договором надається порука ОСОБА_2 , також позичальник передає в заставу, а банк приймає транспортний засіб - автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартість якого за домовленістю сторін складає 124 611,00 грн.

Згідно з пунктом 2.4 кредитного договору від 27 серпня 2008 року предмет застави є власністю позичальника.

Пунктом 3.4.5. кредитного договору від 27 серпня 2008 року передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язався застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року та не пізніше дати закінчення договору страхування майна - предмету застави здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь банку в рекомендований банком страховій компанії строком не менше, ніж на один календарний рік.

На виконання умов кредитного договору від 27 серпня 2008 року на забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 передав ПАТ «УкрСиббанк» у заставу транспортний засіб Mitsubishi Lancer, державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, двигун 1998, кузов НОМЕР_2 , вартість якого, за домовленістю сторін складала 124 611,00 грн.

31 березня 2010 року ОСОБА_1 уклав з Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Україна» (далі - АТ «СК «АХА Україна») договір страхування наземного транспортного засобу № 3021799/05АВ, вигодонабувачем за яким є ПАТ «УкрСиббанк».

30 вересня 2010 року з вини ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено належний йому автомобіль Mitsubishi Lancer, державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

Пунктом 20.8 договору страхування від 31 березня 2010 року передбачено, що при повній загибелі транспортного засобу страхувальник має право звернутися до страховика із заявою про відмову від своїх прав на застрахований транспортний засіб на користь страховика з метою отримання страхового відшкодування у повному обсязі. Страховик в кожному конкретному випадку залишає на власний розгляд вирішення питання про прийняття відмови страхувальника від застрахованого транспортного засобу.

Згідно з інформацією АТ «СК «АХА Україна» від 04 листопада 2010 року

№ 6976/12/ЦВ, вартість відновлення пошкодженого автомобіля Mitsubishi Lancer, відповідно до звіту судового експерта становила 92 617,78 грн, що перевищувала 70 процентів від його дійсної вартості на момент укладення договору (124 611,00 грн), що є підставою для визнання транспортного засобу фізично знищеним. Одночасно страховиком було прийняте рішення про недоцільність прийняття залишків транспортного засобу на свою користь, у зв`язку з чим розмір страхового відшкодування, з урахуванням пункту 20.8.2 договору страхування від 31 березня 2010 року, визначено в сумі 32 371,16 грн. ОСОБА_1 був повідомлений про те, що він може скористатися зобов`язуючою пропозицією для реалізації залишків пошкодженого автомобіля переможцю аукціону, що надав найвищу пропозицію, яку було враховано при здійсненні розрахунку суми страхового відшкодування.

АТ «СК «АХА Україна» перерахувало користь ПАТ «УкрСиббанк», як вигодонабувача за договором страхування, страхове відшкодування у розмірі

32 371,16 грн, яке 21 грудня 2010 року було зараховано ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок погашення чергових платежів за кредитом та процентами згідно з графіком повернення ОСОБА_1 кредитних коштів.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки№ 225577, за умовами якого ОСОБА_2 поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань, які виникають на підставі кредитного договору від 27 серпня 2008 року в повному обсязі.

20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу № 17, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 20 квітня 2015 року № 17, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року складає 301 673,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 913,37 доларів США, що еквівалентно 187 694,66 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 115,35 доларів США, що еквівалентно 2 429,00 грн, заборгованість зі сплати прострочених процентів за користування кредитом - 5 412,82 доларів США, що еквівалентно 113 981,29 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з доведеності невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та наявності заборгованості за кредитним договором станом на 20 квітня 2015 року на загальну суму 301 673,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 913,37 доларів США, що еквівалентно

187 694,66 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом -

5 412,82 доларів США, що еквівалентно 113 981,29 грн.

Зазначеного висновку щодо розміру заборгованості позичальника за кредитним договором суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до умов кредитного договору від 27 серпня 2008 року, кінцевий термін повернення кредиту - 26 серпня 2015 року, однак ПАТ «УкрСиббанк», звернувшись 03 лютого 2014 року із зазначеним позовом до суду, змінив строк кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування 03 лютого 2014 року, у зв`язку з чим починаючи із зазначеної дати ПАТ «УкрСиббанк», як і його правонаступник ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», не мали права нараховувати проценти за користування кредитом, а тому позовні вимоги товариства до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих після 03 лютого 2014 року, не підлягають задоволенню.

Ураховуючи, що після 03 лютого 2014 року товариство безпідставно нарахувало проценти за користування кредитом у розмірі 54 521,37 грн, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати процентів за кредитним договором становить 61 888,92 грн(різниця між загальною сумою заборгованості зі сплати процентів 116 410,29 грн та сумою безпідставно нарахованих процентів

54 521,37 грн).

З огляду на наведене, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 249 583,58 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 187 694,66 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 61 888,92 грн.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором у еквіваленті до долара США, не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження отримання заявником кредитних коштів у іноземній валюті, є неспроможними, оскільки заявник не спростував укладення ним кредитного договору та отримання кредитних коштів у доларах США, як це визначено пунктом 1.1 кредитного договору, погодив сплату та розмір щомісячних платежів визначених у доларах США, відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), які він тривалий час сплачував.

Перевіряючи доводи заявника щодо неправильності наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, слід зазначити, що обов`язок доказування і подання доказів відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року покладається на сторони, суд лише сприяє їм у вчиненні процесуальних дій з метою встановлення обставин справи, однак ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень, з клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи не звертався. Натомість наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 21 січня 2014 року відповідає виписці по кредитному договору за період з 27 серпня 2008 року по 22 квітня 2015 року.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів.

Таким чином, у межах строку кредитування ОСОБА_1 зобов`язаний був повертати позивачеві кредитні кошти та сплачувати проценти за їх користування періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа наступного місяця, а після звернення ПАТ «УкрСиббанк» з позовом до суду (03 лютого

2014 року) ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути всю суму кредиту та нараховану заборгованість.

Судами установлено, що станом на 10 травня 2012 року у позичальника виникла прострочена заборгованість за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» звернулося із зазначеним позовом до суду у лютому 2014 року, тобто в межах загальної позовної давності. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги про не застосування судами наслідків спливу позовної давності, є необгрунтованими.

Щодо припинення поруки ОСОБА_2 .

При зверненні банку до суду з позовом до позичальника та поручителя для правильного вирішення справи по суті, суд зобов`язаний перевірити чи не припинилася порука.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналіз наведеної вище норми та статей 251, 252 ЦК України дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Договором поруки від 27 серпня 2008 року № 225577, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , не встановлений строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя. У разі, якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, шестимісячний строк для пред`явлення вимоги поручителю (шляхом пред`явлення позову до суду) обчислюється від дня дострокового погашення заборгованості, зазначеного у вимозі кредитора, зі спливом якого порука припиняється.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Суди попередніх інстанцій зазначеного не урахували, а отже неправильно застосували норми матеріального права, що регламентують питання припинення поруки, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про те, що з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно підлягає стягненню вся сума заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_1 з 10 травня 2012 року перестав виконувати зобов`язання за кредитним договором та сплачувати щомісячні платежі, а тому починаючи з 11 травня 2012 року у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право пред`явити вимогу (звернутися з позовом) до поручителя протягом шести місяців. З позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» звернулося 03 лютого 2014 року, тим самим змінило строк виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, внаслідок чого банк має право на стягнення солідарно з поручителя та позичальника заборгованості зі сплати процентів лише в межах чинності поруки, тобто за 6 місяців до звернення з позовом до суду у розмірі 15 799,52 грн, а також заборгованості за тілом кредиту за 6 місяців до звернення до суду та суму кредиту, що підлягає достроковому поверненню, у розмірі 113 542,58 грн, а всього в розмірі 129 342,10 грн. Залишок із наявної загальної суми заборгованості за кредитним договором, що становить 120 241,48 грн (249 583,58 - 129 342,10) підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «УкрСиббанк» передчасно звернулося до суду з позовом до поручителя ОСОБА_2 , оскільки відповідно до пункту 2.2. договору поруки при невиконанні позичальником зобов`язань за кредитним договором банк має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які він зобов`язаний виконати протягом десяти робочих днів з дати відправлення такої вимоги є неспроможними, оскільки зазначений пункт договору встановлює право кредитора на пред`явлення такої досудової вимоги до поручителя задля урегулювання спору, а не обов`язок її пред`явлення. Тоді як, положення статті 559 ЦК України передбачають, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинна бути пред`явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, після спливу якого порука припиняється.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди попередніх інстанцій неправильно вирішили позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року, з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором від

27 серпня 2008 року № 0 у розмірі 129 342,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 0 у розмірі 120 241,48 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик