Єдиний унікальний номер судової справи № 487/9202/14-ц
Провадження № 22-ц/812/739/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Ільїним Олександром Валерійовичем

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року, ухваленого під головуванням судді - Агєєвої Л.І. в приміщені того ж суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовував тим, що між Банком та ОСОБА_3 27 вересня 2006 року було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 24 180 швейцарських франків зі сплатою 08,20 % річних строком до 25 вересня 2013 року.

Додатковими угодами №1,2 від 30 січня 2009 року змінено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 29 вересня 2015 року та змінено схему погашення кредиту, розмір ануїтетного платежу становить 270 швейцарських франків 25 числа кожного календарного місяця строку кредитування.

З метою забезпечення зобов`язань 27 вересня 2006 року між Банком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати перед Банком за своєчасне виконання кредитних зобов`язань позичальника та додатковою угодою від 30 січня 2009 року внесені зміни до договору поруки щодо строку повернення кредиту та щомісячного платежу.

В подальшому, 28 вересня 2010 року між Банком та ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено окремі договори поруки з метою забезпечення своєчасного виконання ОСОБА_3 кредитного договору.

У зв`язку з неналежним виконанням кредитних зобов`язань позичальником, 28 липня 2014 року відповідачам було направлено вимоги про погашення заборгованості достроково, які в добровільному порядку виконані не були.

Посилаючись на те, що позичальниця своїх зобов`язань не виконує у зв`язку з чим станом на 28 серпня 2014 року утворилась заборгованість сумі 6 061,57 швейцарських франків, що еквівалентно 91 906,45 грн., з яких: 5 346,12 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; 523,52 швейцарських франків - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 152,84 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 39,09 швейцарських фраків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, позивач уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 вказану кредитну заборгованість.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 27 вересня 2006 року в сумі 6061,57 швейцарських франків, з яких: 5 346,12 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; 523,52 швейцарських франків - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 152,84 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 39,09 швейцарських фраків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань та з урахуванням договорів поруки наявні підставі для стягнення кредитної заборгованості з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2016 року задоволена заява ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження. Замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 від 27 вересня 2006 року в сумі 6061,57 швейцарських франків, а також сплачений судовий збір у розмірі 229,75 грн. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідачки - ОСОБА_2 - адвокат Ільїн О.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання позичальником кредитних коштів та існування заборгованості. Крім того, зазначав про припинення поруки з квітня 2012 року, оскільки з листопада 2011 року позичальник перестав сплачувати кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, справу розглянути у їх відсутність.

У судове засідання відповідачі не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Ільїна О.В. переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає пере кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 27 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №0 за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 24180,00 швейцарських франків зі сплатою 08,20 % річних на строк до 25 вересня 2013 року (т. 1 а.с.6-7).

Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно п. 1.3.4. Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №45278 за умовами якого останній зобов`язався перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірах та у випадках, передбачених договором кредиту (т. 1 а.с. 23-29).

Додатковими угодами №1, 2 від 30 січня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 27 вересня 2006 року було змінено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 29 вересня 2015 року, для ідентифікації кредитного договору в системі обліку Банку використовується, як номер зазначений при його укладанні №0 так і №1, а також змінено схему погашення кредиту - розмір ануїтетного платежу становить 270,00 швейцарських франків, 25 число кожного календарного місяця строку кредитування (т. 1 а.с. 20-22).

У зв`язку з чим відповідно до додаткової угоди №1 від 30 січня 2009 року до договору поруки №45278 від 27 вересня 2006 року, ОСОБА_4 надав свою згоду забезпечувати змінене зобов`язання.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28 вересня 2010 року між Банком та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_2 було укладено окремі договори поруки №244012 №244013, за умовами якого останні зобов`язалися перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірах та у випадках, передбачених договором кредиту (т.1 а.с .27-32).

Пунктами 1.4 вищевказаних договорів поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник - за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань - в повному обсязі (пункт 1.3 договору поруки).

Пунктом 7.1 Кредитного договору за порушення відповідачем термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених «Кредитним договором», зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, позивач має право вимагати від відповідача додатково сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У разі порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, сторони погодили та встановили порядок дострокового повернення кредиту, а саме направлення Банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позивальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене повідомлення (вимоги) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 13 цього договору (пункти 12,1, 12.2. договору)

Пунктом 5.7 договором поруки від 28 вересня 2010 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 передбачено, що листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу що визначена у розділі 6 цього договору. Підтвердженням факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення. Сторони погодили, що адреса кредитора для листування зазначена в цьому договорі вважається місцем виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Отже, сторони в кредитному договорі визначили порядок, за умови недотримання якого у позичальника виникає обов`язок дострокового повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань щодо сплати кредитних коштів на адресу позичальника та поручителів Банком 28 липня 2014 року рекомендованими листами про дострокове повернення кредитних коштів та сплату процентів, були надіслані вимоги (повідомлення), що підтверджується реєстром заказаних листів та квитанцією Укрпошти (т.1 а.с.47-55).

Наведе свідчить про те, що, пред`явивши вимоги 28 липня 2014 року до боржника та поручителів про дострокове виконання кредитних зобов`язань Банком було встановлено новий строк виконання зобов`язань в повному обсязі.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.

У зв`язку з невиконаннями позичальником кредитних зобов`язань щодо сплати кредитних коштів утворилась заборгованість, яка згідно наданого розрахунку станом на 28 серпня 2014 року становить 6 061,57 швейцарських франків, що еквівалентно 91 906,45 грн., з яких: 5 346,12 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; 523,52 швейцарських франків - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 152,84 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 39,09 швейцарських фраків - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом (т. 1 а.с. 33-46).

ПАТ «УкрСиббанк» використало право вимоги дострокового повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись у липні 2014 року із вимогами до позичальника та поручителів про сплату заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для дострокового стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь Банку кредитної заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів та наявності заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції особисто позичальник не заперечував факту отримання кредитних коштів та просив розглянути справу на підставі наявних матеріалів. Крім того, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписка по рахунку в яких чітко прослідковуються усі здійсненні позичальником платежі.

До того ж, договір поруки між Банком та ОСОБА_2 укладено через чотири роки після укладення кредитного договору, що виключає факту неотримання позичальником коштів.

Посилання на припинення поруки з квітня 2012 року, оскільки позичальник допустив прострочення чергового платежу у серпні 2011 року, а з листопада 2011 року взагалі перестав сплачувати кредитні кошті є безпідставними.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.

За умовами договору поруки від 28 вересня 2010 року сторони встановили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше (п.3.1).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК).

Отже, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором, тобто до настання певної події, не встановлює строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої редакції кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Вказані висновки викладені Верховним Судом (постанова від 03 липня 2019 року справа №1519/2-3165/11).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалося вище, Банк 28 липня 2014 року надіслав позичальнику та усім поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та пені, і саме з цієї дати слід починати відлік шестимісячного строку пред`явлення позову до поручителя (т. 1 а.с. 47-55).

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 05 червня 2019 року справа № 523/3082/14-ц.

Ураховуючи те, що позов до поручителя ОСОБА_2 пред`явлено 18 вересня 2014 року, а тому Банк не пропустив шестимісячний строк, визначений ч.4 ст.559 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про не надсилання та неотримання вимог Банку про дострокове погашення заборгованості також не можуть бути прийняті до уваги.

Як вже зазначалось вище, пунктом 5.7 договором поруки від 28 вересня 2010 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 передбачено, що листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу що визначена у розділі 6 цього договору. Підтвердженням факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення. Сторони погодили, що адреса кредитора для листування зазначена в цьому договорі вважається місцем виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на адресу, яка зазначена в договорі поруки Банком було надіслано вимогу про дострокове погашення заборгованості, а посилання на те, що з 2012 року ОСОБА_2 проживає за іншою адресою не заслуговують на увагу, оскільки про зміну місця реєстрації та проживання остання Банк не повідомила, що є її обов`язком.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди із ними, а відтак не впливають на остаточні висновки суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Ільїним Олександром Валерійовичем залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року.