Рішення набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/345/20

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2020 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі:

головуючої судді - Пилипенко І.О.,

за участю секретаря судового засідання - Зінченко С.І.,

представника позивача Кушнеренко Т.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області про визнання права власності в порядку спадкування на ј частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що залишився після смерті її сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . Внаслідок його смерті відкрилася спадщини, до якої ввійшла належна померлому ј частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі Договору міни №3-00158 від 02.04.1999 року та реєстраційного посвідчення Каховського БТІ.

Позивач, будучи відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого сина, яка спадщину прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним, подала до Чаплинської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_3 . Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з тих підстав, що правовстановлюючий документ, який посвідчував право померлого на майно, не відповідає вимогам законодавства України.

Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на майно, що залишилася після смерті сина.

В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з`явилася.

Представник позивача за дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги №7 від 30.01.2020 року ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання вимог позивача та розгляд справи за відсутності представника Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У зв`язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 є матір`ю ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 .

02 квітня 1999 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої сторони в Каховському відділенні Херсонської товарної біржі «ВА-Банк» укладено договір №3-00158 міни квартири на будинок, за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 набули у власність житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі вказаного договору міни житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , було зареєстровано у КП «Каховське БТІ» за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 реєстр. Книзі №10/1.

З наданих матеріалів вбачається, що даний договір було зареєстровано в Каховському БТІ та 02.04.1992 року видано реєстраційне посвідчення, відповідно до якого ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначені власниками вказаного будинку.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого Талдомським відділом РАЦСу Головного управління РАЦС Московської області Російської Федерації 15.09.2007 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис.

Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до якої ввійшла належна померлому ј частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано в КП «Каховське БТІ» 02.04.1992 року.

Як вбачається зі спадкової справи, витребуваної судом ухвалою від 25.03.2020 року, в січня 2020 року ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті її сина.

На підставі поданої заяви, приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. заведено спадкову справу, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №59157470 від 27.01.2020 року.

Як вбачається з постанови нотаріуса 27.01.2020 року ОСОБА_1 звернулася до уповноважених органів із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та на момент смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 . При перевірці наданих документів нотаріусом було встановлено, що ОСОБА_1 надано правовстановлюючий документ, що не відповідає вимогам національного законодавства, а саме договір міни не посвідчено нотаріально, то приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який залишився після смерті ОСОБА_3 .

Так, пункт 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, передбачає, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

У судовому засіданні повністю знайшов своє підтвердження факт, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України, після смерті свого сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який спадщину прийняв, так як на момент його смерті проживала разом з ним, однак отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок не змогла так як наданий нею правовстановлюючий документ не відповідає вимогам законодавства, що діяло на час його набуття..

Оскільки вказана відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 свідчить про невизнання цього права іншими особами, вона звернулася до суду за захистом своїх прав та таке право підлягає судовому захисту.

Так, згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно за ст.ст. 241, 242 ЦК УРСР, кожен з тих хто бере участь в міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомості майна №3-00158 від 02.04.1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору міни, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 як покупцями.

Отримавши державну реєстрацію в КП «Каховське БТІ» права власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали за договором міни №3-00158 квартири на будинок, держава цим самим визнала право власності осіб які уклали договорі на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору міни спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору міни №3-00158 квартири на будинок від 02.04.1999 року, за яким ОСОБА_6 продала (отримавши в обмін інше майно), а ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 купили (віддавши в обмін інше майно) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави вважати правомірно набутим право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , а тому після смерті ОСОБА_3 його частка ввійшла до складу спадщини та підлягає спадкуванню.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 набув право власності на ј частину житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 за договором міни від 02.04.1999 року, та право власності на який зареєстрував у встановленому на час його набуття порядку, що також підтверджується реєстраційним посвідченням Каховського БТІ.

Згідно ст. 1261 ЦК України, позивач має право на спадкування за законом як спадкоємець першої черги, оскільки її син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона фактично спадщину прийняла, так як на момент його смерті була зареєстрована разом з ним, інші спадкоємці відсутні. Після смерті ОСОБА_3 , позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі цього свідоцтва нотаріус відмовила у зв`язку з невідповідністю правовстановлюючого документа.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на ј частину житлового будинку, що залишився після смерті її сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування на ј частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Чаплинський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Пилипенко