Ухвала

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 751/4170/17

провадження № 61-4300ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року у складі судді Овсієнка Ю. К. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Харечко Л. К., Онищенко О. І., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що з 02 серпня 2007 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу на спільні кошти відповідач придбала у травні 2008 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 перешкоджає йому в користуванні належною йому нерухомістю, яка є об`єктом права спільної сумісної власності.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір в сумі 640,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, судами не було встановлено правових підстав для відступу від засад рівності часток подружжя і пропуску позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху до 24 квітня 2020 року але не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали, зокрема запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 1 280,00 грн.

У строк визначений ухвалою від 25 березня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме квитанція про сплату судового збору від 10 квітня 2020 року № 0.0..1 у розмірі 1 280,00 грн.

Отже недоліки касаційної скарги усунуто, проте у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, правильно встановив, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували висновок про застосування норми статті 72 Сімейного кодексу України, зокрема щодо застосування позовної давності у цій справі, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 є необґрунтованими, оскільки у справі № 751/4170/17 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 до спливу трирічного строку позовної давності з дня розірвання шлюбу. Зокрема, судами встановлено, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 08 липня 2014 року, що набрало законної сили з 22 липня 2014 року, дана позовна заява ОСОБА_1 подана засобами поштового зв`язку 08 липня 2017 року, а тому висновок судів про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності є обґрунтованим та таким, що відповідає закону.

При цьому, наведені в касаційній скарзі твердження заявника про те, що судові рішення не відповідають висновкам викладеним у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, оскільки про порушення своїх майнових прав на будинок позивач дізнався ще у листопаді 2013 року, коли вперше звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки правила позовної давності визначені частиною другою статті 72 СК України, застосовуються, коли позивач заявляє позовні вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу. Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, на яку посилається заявник.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя є необґрунтованими з наступних підстав.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У зв`язку з цим є помилковими посилання заявника на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки така була змінена у подальшому на зазначену вище позицію.

Посилання ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 є необґрунтованими, оскільки заявник із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ боргових зобов`язань не зверталась.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за відсутності ОСОБА_2 , належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 137/2152/16-ц, та Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 751/4170/17 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції та за межі його процесуальних повноважень.

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, статтею 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик