Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

місто Київ

справа № 629/37/16-ц

провадження № 61-39300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Наталія Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року у складі судді Дегтярчук М. О. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) про захист порушеного права споживача, визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Позивач обґрунтовував позов тим, що 25 вересня 2008 року між ним та відповідачем укладений договір про надання кредиту № HAC0GK та додатки № 1 та № 2 до нього. З метою забезпечення кредитного договору 25 вересня 2008 року між сторонами також укладений іпотечний договір. Зазначив, що цей кредитний договір необхідно визнати недійсним внаслідок порушення відповідачем чинного законодавства, зокрема: банк не провів переддоговірну роботу з позичальником, не повідомив у письмовій формі позичальника про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, договір не містить усіх істотних умов договору, існує невідповідність ануїтетного платежу, строку виконання договору, річної відсоткової ставки умовам договору. Крім цього, банк незаконно нараховував комісію та не відкрив поточний рахунок для обслуговування кредиту. Існує невідповідність розрахунків кредитних платежів змісту кредитного договору та зазначений кредитний договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Позивач зазначав, що кредитний договір не містить реальної процентної ставки та розмір абсолютного подорожчання кредиту, чим його введено в оману.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони під час укладення кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Оскільки доводи позивача та його представника про недійсність кредитного договору не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, керувався тим, що волевиявлення позичальника під час укладання кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам та було направлено на отримання кредиту для купівлі нерухомості. Враховуючи викладене, апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, сторонами в момент вчинення правочину дотримано вимоги законодавства. Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що під час укладення кредитного договору позивач не був обмежений у можливості отримати кредит як в іноземній, так і в національній валютах. Валюту кредитування у вигляді долару США позивач обрав на власний розсуд, тривалий час виконував умови договору та не оскаржував його.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у липні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що відповідно до пункту 8.1 кредитного договору передбачено умову про виплату банкові винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту у сумі 483, 00 дол. США, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5, 64 % річних, проте не зазначено, які саме послуги надаються позивачу. Окрім цього, також не є справедливими умови пункту 8.4 кредитного договору про сплату банку відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 15 % за кожний день прострочки, що свідчить про недійсність кредитного договору. Також банк не надав усю необхідну інформацію щодо кредитування відповідно до законодавства.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX

(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у червні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 вересня 2008 року між сторонами укладено договір про надання кредиту № HAC0GK з додатками № 1 та № 2 до нього.

Згідно із договором банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 16 751, 01 дол. США на строк до 25 вересня 2018 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується копією видаткового касового ордеравід 25 вересня 2008 року.

З метою забезпечення кредитного договору 25 вересня 2008 року між позивачем та банком укладений іпотечний договір.

Згідно із додатком № 1 до кредитного договору від 25 вересня 2008 року № HAC0GK, який має назву загальна вартість кредиту, позичальника у письмовій формі повідомлено про детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, розмір реальної відсоткової ставки, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Додатком № 2 до кредитного договору від 25 вересня 2008 року № HAC0GK визначений щомісячний графік погашення кредиту, який містить дані за кожним платежем окремо щодо сплати кредиту, відсотків, винагороди.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави таких пред`явлених ним позовних вимог.

Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого часу, не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Доводи касаційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і узгодивши всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів та сплати відповідних відсотків.

Щодо посилання на недійсність окремих умов договору

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Верховний Суд виходить з того, що, за загальним правилом, посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Стосовно недійсності пункту 8.1 договору

В оцінці доводів касаційної скарги про недійсність пункту 8.1 кредитного договору Верховним Судом врахований правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження

№ 61-8862сво18), про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Застосовуючи наведений правовий висновок до вирішення цього спору, Суд виходить з того, що зазначена умова кредитного договору, укладеного й позивачем, є нікчемною.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Враховуючи викладене, Верховний Суд частково погоджується з доводами касаційної скарги про те, що умови пункту 8.1 кредитного договору суперечать вимогам законодавства, однак зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому, з огляду на що суди дійшли обґрунтованого висновку по суті щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним.

При цьому, з урахуванням наведених правових висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду також відсутні підстави визнавати окремо зазначені положення договору недійсними, оскільки вони є нікчемними.

Стосовно недійсності пункту 8.4 договору

Стосовно доводів касаційної скарги про несправедливість умов пункту 8.4 кредитного договору про сплату банку відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 15 % за кожний день прострочки Верховним Судом враховано таке.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-2766цс15 зроблено правовий висновок, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до виникнення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Висновок щодо несправедливості наведеного пункту договору викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі

№ 726/2129/16-ц (провадження № 61-44041св18), підстави відступити від зазначеного висновку Верховним Судом не встановлено.

З врахуванням наведеного, Верховний Суд у цій справі зробив висновок, що пункт 8.4 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені у розмірі 0, 15 % за кожен день від суми заборгованості по кредиту, що становить 54, 75 % річних (0, 15 % х 365 днів) від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, у розумінні положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності та має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором.

Втім, у визнанні недійсним цієї умови укладеного позивачем договору Суд зобов`язаний також відмовити з врахуванням такого.

Щодо застосування позовної давності

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало суду заяву про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР

«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що ОСОБА_1 був обізнаний із текстом підписаного договору, зокрема, із пунктом 8.4 його умов ще з 25 вересня 2008 року, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у позові у цій частині вимог внаслідок спливу позовної давності, оскільки про її застосування заявлено відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Загальні висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підсумовуючи, Верховний Суд вирішив, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, такі вимоги є безпідставними, висновки судів в цій частині є обґрунтованими; умова пункту 8.1 цього договору є нікчемною в силу закону, а тому не підлягає визнанню недійсною судом; умова пункту 8.4 договору не відповідає вимогам закону і є несправедливою, проте позивачем пропущено позовну давність щодо звернення з таким позовом до суду.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість відмови у позову з інших підстав, ніж визначено судами першої та апеляційної інстанцій, правомірним є висновок про скасування цих рішень судів в частині відмови у позові та ухвалення нового рішення про відмову у позові з інших підстав, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у частині відмови у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик