Справа № 344/8223/17
Провадження № 22-ц/4808/7/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й.,Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

за участю представника апелянта Остап`юка М.П. ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року у складі судді Бабій О.М., ухвалене у м. Івано-Франківську, по справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні. Заявою від 24 травня 2018 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 13 березня 2017 року його було звільнено з посади начальника цеху механічної обробки ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач не провів з ним розрахунок належних йому сум в день звільнення, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод»» на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 17 594,82 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 14 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_3 17 594,82 грн заборгованості по виплаті заробітної плати.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_3 235 897,20 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по 12 листопада 2018 року та із присудженої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні всі обов`язкові платежі та внески.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь держави 704,80 грн судового збору.

В апеляційній скарзі на дане рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, акціонерне товариство «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що заява про збільшення позовних вимог від 24 травня 2018 року та заява від 05 листопада 2018 року підписані представником позивача - ОСОБА_4 , тобто особою, повноваження якої не підтверджені належними чином, а тому суд першої інстанції повинен був залишити дані заяви без розгляду.

Вважає, що позивачем 05 листопада 2018 року подано заяву про зміну предмету та підстав позову з пропуском встановленого частиною третьою статті 49 ЦПК України строку, тому така заява підлягала поверненню. Окрім того, до заяви не додано доказу її направлення відповідачу. Таким чином розгляд справи слід було продовжити в межах тих позовних вимог, які сформульовані позивачем при пред`явлені позову.

При цьому, позивач у заяві про збільшення позовних вимог не зазначає про намір розглядати її поряд із попередніми вимогами, що вказує на те, що останнім повністю змінено позовні вимоги, так як первісні вимоги були про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільнені. З урахуванням заяви про збільшення вимог, позивачем заявлено тільки вимогу про стягнення середнього заробітку.

Крім того, в прохальній частині заяви позивач не просить суд збільшити позовні вимоги саме у даній справі. Так в заяві від 05 листопада 2018 року зазначено номер справи 344/8220/17, разом з тим, даній справі присвоєно номер 344/8223/17, що також є підставою для відмови у її прийнятті та відповідно розгляд первинних вимог.

Суд помилково визначив число робочих днів 420, оскільки за період з 14 березня 2017 року по 12 листопада 2018 року є 415 робочих днів. Крім того, суд визначив середній заробіток на підставі довідки позивача. Проте така довідка містить середній заробіток із розрахунку за березень місяць. Позивач визначив середній заробіток в сумі 504,01 грн, тому саме такий розмір повинен був застосовуватися судом при вирішенні розміру середнього заробітку.

Разом з тим, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач у заявах про збільшення позовних вимог просив стягнути середній заробіток з 23 травня 2017 року, а не з 14 березня 2017 року, а також по 02 листопада 2018 року, а не по 12 листопада 2018 року. Такі вимоги позивача ґрунтувалися на тому, що останній подав заяву про проведення з ним повного розрахунку тільки 15 травня 2017 року.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги на час ухвалення судового рішення були передчасними.

Суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні повинен був врахувати розмір спірної суми та частку заборгованості до місячної заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та застосувати принцип розумності та співмірності.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу та вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки 13 березня 2017 року він був звільнений, а з ним розрахунок було проведено лише 21 листопад 2018 року. Тому судом вірно застосовано таку міру відповідальності, як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, 05 листопада 2018 року він збільшив позовні вимоги, а не змінював предмет та підстави позову. Також до матеріалів справи долучений договір про надання правової допомоги, який є належним доказом повноважень представника ОСОБА_4 . Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Провадження у справі було зупинено у зв`язку із переглядом Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі №761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у справі за касаційною скаргою ПАТ «Комерційний банк «Надра» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року.

В засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду представник АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» - Остап`юк М.П. апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи невиплачену заробітну плату у розмірі 17 594,82 грн, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні працівника роботодавець зобов`язаний виплатити усі належні йому суми та відповідно до статті 117 КЗпП України стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача із наступного дня після звільнення по день ухвалення судом рішення у справі у розмірі 235 897,20 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в інший частині рішення не переглядається.

Судом встановлено, що 01 квітня 2016 року ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника цеху механічної обробки ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (а.с. 6-7).

Наказом №14 ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» від 13 березня 2017 року ОСОБА_3 звільнено з посади начальника цеху механічної обробки ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8).

Згідно довідки № 1141/11 від 05 листопада 2018 року, невиплачена заробітна плата ОСОБА_3 за березень 2017 року становить 17 594,82 грн, а середньоденний заробіток складає 561,61грн. (а.с. 58).

Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом норми статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В спірному випадку, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення - 12 листопада 2018 року становить 235 897,20 грн (561,66 гривень середньоденної заробітної плати множеної на 420 днів затримки при розрахунку при звільненні).

Разом з тим, вірно застосувавши законодавство для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд допустив помилку при визначенні середньоденної заробітної плати та періоду затримки при розрахунку при звільненні.

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 13 березня 2017 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за січень та лютий 2017 року.

Як встановлено судом з Індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-7 (а.с. 41) та підтверджено сторонами у судовому засіданні, у січні 2017 року заробітна плата позивача за 20 робочих днів становила 9 016,34 грн, у лютому 2017 року заробітна плата позивача за 20 робочих днів становила 11 144,01 грн, а всього позивачу було нараховано 20 160,35 грн.

Виходячи із заробітної плати за два останні місяці та кількості робочих днів в цих місяцях (20 160,35 грн : 40 робочих дні), середньоденна заробітна плати становить 504,01 грн.

А тому, розрахунково, середній заробіток ОСОБА_3 за весь час затримки по день розгляду справи, з 14 березня 2017 року по 12 листопада 2018 року складав би 209 668,16 грн (504,01 грн середньоденний заробіток * 416 робочих днів затримки розрахунку = 209 668,16 грн).

Однак з огляду на розмір заборгованості по заробітній платі, час протягом якого ОСОБА_3 вимушено був без засобів існування, дії роботодавця та працівника в ході вирішення спору та інші обставини у справі, вказують на неспівмірність розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу майновим втратам, які потерпів позивач.

Тому враховуючи доводи апеляційної скарги, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені фактичні обставини у даній справі, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 з наступних підстав.

Як зазначено в наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, вказано на право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково та визначено чинники, які впливають на визначення розміру середнього заробітку за вимушений прогул.

Такими чинниками є:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлено, що ОСОБА_3 звільнено з роботи 13 березня 2017 року. У день звільнення з ним не проведено розрахунку.

Зазначену обставину відповідач не заперечує, ним визнано суму заборгованості по зарплаті на день звільнення в розмірі 17 594,82 грн, яку було виплачено після ухвалення рішення у справі.

З приводу причин невиплати, представник АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» у засіданні апеляційного суду пояснив, що розрахунок не було проведено у день звільнення у зв`язку з важким фінансовим становищем заводу, яке у подальшому призвело до порушення процедури банкрутства щодо підприємства (а.с. 142).

Вже 15 травня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» із заявою про проведення з ним розрахунку при звільненні (а.с. 9), однак така вимога задоволена не була.

29 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості в судовому порядку, у зв`язку з чим 03 липня 2017 року судом було відкрито провадження у справі.

В ході розгляду справи судом, мали місце як ряд об`єктивних так і суб`єктивних обставин, що вплинули на час розгляду справи, як то: зміна складу суду, процесуальні дії суду, заяви по суті позивача та, у зв`язку з цим, відповідні заперечення відповідача, неодноразові клопотання як позивача, так і відповідача щодо відкладення розгляду справи.

Це вказує на наявність інших обставин за вказаний період, що вплинули на період затримки виплати заборгованості та розмір середнього заробітку.

21 листопада 2018 року АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» здійснило розрахунок із ОСОБА_3 у розмірі 17 594,82 грн.

Таким чином, беручи до уваги наведене, що з дня звільнення ОСОБА_3 по час звернення до суду минуло 4 місяці, враховуючи розмір заборгованості відповідача перед позивачем, дії позивача з метою досудового врегулювання даного спору, дії відповідача, фінансовий стан АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на момент звільнення позивача, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума у розмірі 70 379,28 грн (17 594,82 грн суми заборгованості при звільненні * 4 місяці, які передували зверненню до суду).

В частині доводів апеляційної скарги щодо безпідставного залишення без задоволення заяв відповідача про повернення заяв ОСОБА_3 про зміну предмету та підстав позову, неналежність представництва позивача, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2018 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. В заяві позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за вимушений прогул в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час затримки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини дванадцятої статті 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 жовтня 2018 року, у зв`язку зі зміною складу суду, прийнято до розгляду справу та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження із визначенням дати першого судового засідання.

Таким чином, суд першої інстанції здійснював розгляд справи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за увесь час затримки в межах повноважень визначених нормами цивільного процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що 05 листопада 2018 року позивачем з порушенням частини третьої статті 49 ЦПК України подано заяву про зміну предмету та підстав позову на увагу не заслуговують, оскільки у заяві про збільшення позовних вимог від 24 травня 2018 року позивач просив стягнути середній заробіток за увесь час затримки. Крім того, позивач у судовому засіданні підтримував позовні вимоги про стягнення середнього заробітку в порядку статті 117 КЗпП України за увесь час вимушеного прогулу.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що заяви про збільшення позовних вимог підписано особою, повноваження якої не підтверджені належними чином, оскільки за правилами статті 60 ЦПК у спорах, що випливають з трудових відносин, малозначних справах допускається представництво фізичною особою, що досягла вісімнадцяти років, з особою ОСОБА_4 позивачем було укладено угоду про надання правової допомоги від 19 вересня 2017 року, дії представника в ході розгляду справи підтримав позивач (а.с. 31-33).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку про зміну рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнувши з АТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» на користь ОСОБА_3 -70 379,28 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по 12 листопада 2018 року.

За результатом апеляційного розгляду судове рішення змінено зі зменшенням суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, відповідач має право на пропорційну компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. В іншій частині судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.

Оскільки загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача за результатами розгляду апеляційної скарги зменшена з 235 897,20 грн до 70 379,28 грн, тобто апеляційна скарга задоволена в сумі 235 897,20грн - 70 379,28 грн = 165 517,92 грн, то на користь відповідача з позивача підлягає стягненню 3 538,46 грн х 165 517,92 грн: 235 897,20 грн = 2 482,77 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та судового збору змінити викласти абзаци третій, четвертий у такій редакції:

«Стягнути із акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (вул. Залізнична, буд. № 22, м. Івано-Франківськ, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 70 379 (сімдесят тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 28 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по 12 листопада 2018 року.

Сплатити із присудженої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2017 року по день фактичного розрахунку, а саме по 12 листопада 2018 року в розмірі 70 379 (сімдесят тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 28 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні всі обов`язкові платежі та внески.»

Стягнути із ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» (вул. Залізнична, буд. № 22, м. Івано-Франківськ, ) витрати зі слати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2 482,77 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний тест постанови складено 05 травня 2020 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта