Постанова

Іменем України

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 278/2513/17-ц

провадження № 61-46378св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Сінгурівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 , державний реєстратор Житомирського районного управління юстиції Артемчук Оксана Дмитрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року у складі судді Грубіяна Є. О. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі - Сінгурівська сільська рада), ОСОБА_2 , державного реєстратора Житомирського районного управління юстиції Артемчук О. Д. про скасування рішень.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Сінгурівської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області від 21 жовтня 1993 року № 64 «Про виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків» йому виділено у межах населеного пункту у власність земельну ділянку розміром 0,15 га під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту прийняття рішення № 64, земельна ділянка постійно перебувала у його володінні, що підтверджується проведеними ним сплатами земельного податку. Як йому стало відомо, рішенням Сінгурівської сільської ради від 17 вересня 2008 року відповідачу виділено у власність земельну ділянку у с. Двірець площею 0,189 га, і проведено реєстрацію прав власності на такий об`єкт нерухомості. Вказує на те, що передана ОСОБА_3 земельна ділянка є його земельною ділянкою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Сінгурівської сільської ради Житомирського району, прийняте на 26 сесії сільської ради 5 скликання від 17 вересня 2008 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам та скасування рішення сільської ради про передачу у власність земельних ділянок» у частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 ; рішення Сінгурівської сільської ради, прийняте на 32 сесії сільської ради 5 скликання від 06 травня 2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та складання державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність земельної ділянки і передачі у власність земельної ділянки по фактичному користуванню ОСОБА_2 , а також скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що законодавством, як чинним на час видачі рішення про виділення у власність земельної ділянки позивачеві так і станом на день звернення до суду, визначалось, що право володіння і можливість користуватись земельною ділянкою наступало після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. На час звернення до суду із цим позовом вимагається ще й державна реєстрація права власності. Надані позивачем матеріали не підтверджують отримання ним будь-яких інших документів крім рішення органу місцевого самоврядування про виділ землі. Позивачем не доведено, що він отримував відповідний правовстановлюючий документ на цю земельну ділянку і за час дії чинного нині ЗК України, що позбавляє можливості стверджувати про наявність у нього прав власності на такий об`єкт нерухомості. Відсутність останнього позбавляє можливості здійснювати його захист. Позивачем не доведено в суді будь-якими доказами ідентичність ділянки виданої йому у свій час із ділянкою належною відповідачу.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що і на час виникнення спірних правовідносин, і на день звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_1 міг набути право володіння і користування земельною ділянкою лише після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує це право, та проведення державної реєстрації цих прав. Відсутність у позивача законного права на спірну ділянку позбавляє його можливості на судовий захист.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суди відверто проігнорували його аргументи та письмові клопотання, що були подані до суду апеляційної інстанції. Суди взагалі неправильно визначили предмет та підстави позовної заяви та відповідно неправильно визначилися із правовідносинами, що виникли між сторонами. Сінгурівська сільська рада фактично скасовуючи рішення про надання йому земельної ділянки шляхом надання ОСОБА_2 цієї ж земельної ділянки, вийшла за межі своїх повноважень. Суди на спростування його доводів нічого не вказали, що вказує на низьку компетентність та неспроможність судів взагалі вирішувати такі справи. Навіщо йому доводи належність цієї земельної ділянки саме йому, якщо сторони у справі цього не спростовують.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду Мартєва С. Ю. від 17 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

28 березня 2019 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.

На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини встановлені судами

Рішенням Сінгурівської сільської ради від 21 жовтня 1993 року № 64 ОСОБА_1 виділено у власність земельну ділянку під будівництво індивідуальних житлових будинків площею 0,15 га в с. Двірець Житомирського району Житомирської області.

Рішенням 26 сесії 5 скликання Сінгурівської сільської ради від 17 вересня 2008 року ОСОБА_2 виділено у власність земельну ділянку у с. Двірець площею 0,189 га.

Рішенням 32 сесії 5 скликання Сінгурівської сільської ради від 06 травня 2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання державних актів на право власності на земельні ділянки по фактичному користуванню ОСОБА_2 площею 0,189 га.

22 березня 2016 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 28857993 проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:001:0210.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свободпризначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до статті 22 ЗК України, у редакції від 22 червня 1993 року, що була чинною на момент прийняття сільською радою рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі статтею 23 ЗК України у тій же редакції, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи питання правомірності звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом, Верховний Суд приходить висновку про відсутність порушених, оспорюваних чи невизнаних прав позивача, оскільки право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право - державного акта. Позивач як на підставу своїх вимог не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що він є власником чи землекористувачем земельної ділянки, наданої ОСОБА_2 на підставі оскаржуваних ним рішень Сінгурівської сільської ради. У рішенні Сінгурівської сільської ради від 21 жовтня 1993 року № 64 вказано лише про те, що ОСОБА_1 виділяється у власність земельна ділянка розміром 0,15 га в с. Двірець, а отже, відсутні докази того, що передана позивачу земельна ділянка є тією самою земельною ділянкою, що перебуває у власності ОСОБА_2 .

Позивач не реалізував надане йому рішенням Сінгурівської сільської ради від 21 жовтня 1993 року № 64 право на отримання у власність виділеної земельної ділянки під будівництво індивідуальних житлових будинків площею 0,15 га в с. Двірець Житомирського району Житомирської області, оскільки землевпорядними організаціями межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлювалися і державний акт позивачем не отримувався.

Доводи заявника про те, що Сінгурівська сільська рада фактично скасовуючи рішення про надання йому земельної ділянки шляхом надання ОСОБА_2 цієї ж земельної ділянки, вийшла за межі своїх повноважень, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у справі відсутні документи, що підтверджують право власності чи право користування позивачем земельною ділянкою, яка за площею, конфігурацією та місцем знаходження накладається на земельну ділянку, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик