Ухвала

08 травня 2020 року

м. Київ

справа № 613/995/15-ц

провадження № 61-5197ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просили визнати недійсними договори дарування нерухомого майна, а саме: 3/4 частини кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; застосувати наслідки недійсності правочинів, а саме договорів дарування нерухомого майна.

Богодухівський районний суд Харківської області рішенням від 23 вересня 2019 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування від 15 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на 3/4 частки будівлі кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., та зареєстрований в реєстрі за № 2016. Визнав недійсним договір дарування від 15 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., та зареєстрований в реєстр/і за № 2018. Застосував до договору дарування 3/4 часток будівлі кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 15 червня 2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2016, наслідки недійсності правочину, а саме: повернути у власність попереднього власника ОСОБА_1 3/4 частки будівлі кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Застосував до договору дарування 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , від 15 червня 2015 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., зареєстрованого в реєстрі за № 2018, наслідки недійсності правочину, а саме: повернути у власність попереднього власника ОСОБА_1 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення судово-технічної експертизи документів у розмірі 1 980 грн. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на проведення судово-технічної експертизи документів у розмірі 4 576 грн. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Харківський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2020 року рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року змінив в частині мотивів та розподілу судових витрат. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення судово-технічної експертизи документів по 990 грн з кожної. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на проведення судово-технічної експертизи документів в сумі по 2 288 грн з кожної. Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір по 121,80 грн з кожної.

17 березня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у вищевказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - заявнику слід було надати уточнену редакцію касаційної скарги, в якій зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), та надати копії скарги відповідно до кількості учасників справи, а також надати квитанцію (платіжне доручення) про сплату судового збору, і встановлено строк для виправлення вказаних недоліків десять днів з дня вручення цієї ухвали, та роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 456 заявник отримала вказану ухвалу 21 квітня 2020 року.

У квітні 2020 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку квитанцію про сплату судового збору та уточнену касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд порушив норми процесуального права тим, що не розглянув апеляційну скаргу по суті. Якщо проаналізувати оскаржувану постанову, то можна припустити, що суд взагалі не розглядав скаргу. Жоден із доводів відповідача не був урахований. Фактично не прийнято до уваги те, що суд першої інстанції лише озвучив без надання оцінки її запереченням. Поза увагою зазначені заперечення залишилися і при розгляді в суді апеляційної інстанції. Так звертаючись до суду із запереченнями на позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за розписками, нею зазначено про хибне твердження позивачів, що факт дарування свого майна ОСОБА_4 мав за мету ухилення від виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачами, а також виконаний з метою уникнення можливого подальшого звернення стягнення на належне майно. До цього часу вона стверджує, що оскільки ще у 2011 році вона почала думати про те, щоб подарувати вказані об`єкти нерухомого майна ОСОБА_4 , оскільки хотіла розширити свою підприємницьку діяльність та переїхати до м. Харкова. 20 листопада 2011 року вона взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 000 грн, про що написала розписку. Дана розписка була розрахована на 3 роки, а саме до 20 вересня 2014 року, та у якості закладу по позиці були використані належні їй: 3/4 частини будівлі кафе та 1/2 частини будинку. Повернути кошти вона мала в доларах США та у разі порушення зобов`язання до визначеної дати, вона зобов`язалася ОСОБА_4 передати зазначене нерухоме майно. Оскільки вчасно повернути грошові кошти вона не змогла, а ОСОБА_4 наполягала на виконанні зобов`язання, вона подарувала останній належне їй майно, а саме: 3/4 частини кафе, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . В свою чергу ОСОБА_4 прийняла у дар вказані об`єкти нерухомого майна та зареєструвалася у спірному будинку де проживає у ньому разом зі своєю сім`єю до цього часу. Вона також переїхала до м. Харкова. Таким чином вони виконали зобов`язання один перед одним, а тому договори дарування нерухомого майна є дійсними правочинами. До цього часу вона правомочна розпоряджатися своїм майном і навіть при відсутності комерційних відносин з ОСОБА_4 вона була вільна як подарувати його останній так і вчинити інші юридично значимі дії. Суд задовольняючі позовні вимоги незаконно прийняв як доказ твердження позивачів, договір дарування, який укладався між нею та ОСОБА_4 у червні 2015 року, а також справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до неї про стягнення коштів за розписками-договорами на суму 422 954,23 грн. Відповідно до проведених у справі судово-технічних експертиз не встановлено протиправність дій сторін при складанні документів, тобто, відсутні докази на ствердження позивачів про укладання розписки з ОСОБА_4 на предмет уникнення від подальшого звернення стягнення.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

В уточненій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 393 ЦПК України питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом десяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

У відведений судом строк та станом на 08 травня 2020 року вимоги ухвали заявником не виконано, недоліки касаційної скарги не усунуті, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження, а тому наявні підстави для її повернення заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев