Постанова

Іменем України

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 633/268/17

провадження № 61-37599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормілець Микола Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Смирнова В. А., та постанову Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Бурлаки І. В., Кружиліної О. А., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Печенізького районного нотаріального округу

Кормілець М. П., про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , спадкоємцями якої є він та дочка померлої - ОСОБА_2 .

Вказував, що після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно у вигляді двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Проте, він вважає, що до складу спадкового майна входить ще й квартира АДРЕСА_1 .

12 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування цієї квартири.

На думку позивача, договір дарування спірної квартири укладено його матір`ю помилково, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги в силу свого похилого віку і захворювання, та вважала, що укладає договір довічного утримання.

ОСОБА_2 до укладення договору дарування разом зі своєю сім`єю деякий час проживала у квартирі матері, оскільки за місцем її постійного проживання у місті Єнакієве Донецької області велися бойові дії внаслідок проведення антитерористичної операції. На момент укладення договору його мати була похилого віку, їй виповнилось 72 роки, вона постійно хворіла, а з осені

2014 року її самопочуття погіршувалось, вона потребувала сторонньої допомоги і, сподіваючись отримати її від відповідача, подарувала їй своє єдине житло.

Вважав, що фактична передача подарованого майна не відбулась, оскільки мати продовжувала проживати у зазначеній квартирі до своєї смерті, сплачувала комунальні платежі, а відповідач не надавала їй жодної допомоги. Останні півроку до смерті матері, він самостійно доглядав за нею та надавав всю необхідну допомогу, увесь вільний час після роботи проводив з нею та поховав її.

Вважав, що ОСОБА_3 , як людина похилого віку, за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги та догляду, погодилася на передачу спірної квартири, яка була її єдиним житлом, та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 лише за сподівання та умови довічного надання допомоги та догляду й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та обдарованою.

За таких обставин, просив визнати договір дарування квартири, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2 , укладений 12 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня

2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів, що при укладенні договору дарування ОСОБА_3 помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була, і має істотне значення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року залишено без змін.

Приймаючи постанову від 03 травня 2018 року, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення договору дарування від 12 листопада

2015 року відбулося під впливом помилки з боку ОСОБА_3 , яка не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання, неправильно сприймала обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з Печенізького районного суду Харківської області.

У серпні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

14 квітня 2020 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 633/268/17 передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неправильним встановленням фактичних обставин справи. Просив врахувати, що позовна заява мотивована укладенням договору дарування під впливом помилки, оскільки дарувальник неправильно сприймала фактичні обставини угоди, що вплинуло на її волевиявлення при укладенні договору дарування замість договору довічного утримання.

Вказував на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 бажала за життя переоформити квартиру на відповідача, оскільки вказані обставини встановлено лише з показань деяких свідків.

На думку позивача, суди попередніх інстанцій не врахували, що фактична передача подарованого майна не відбулась, дарувальник була особою похилого віку (72 роки), мала захворювання (злоякісну пухлину), спірне житло було у неї єдиним, і вона продовжувала проживати у ньому після укладення договору дарування до своєї смерті.

Вважає, що подані ним докази підтверджують наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття дарувальником фактичних обставин правочину, що вплинули на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була, і має істотне значення.

Вказує, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 квітня

2016 року у справі № 6-372цс16.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно свідоцтв про народження ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_4

З довідки від 29 жовтня 2014 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції суди встановили, що ОСОБА_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3 , перемістилася з району проведення антитерористичної операції до села Мартове Печенізького району Харківської області де мешкає по

АДРЕСА_1 .

12 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Кормілець М. П. та зареєстрований у реєстрі за № 934, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 листопада

2001 року Печенізькою районною радою за реєстровим номером № 557 та зареєстрована у Печенізькому МБТІ 28 листопада 2001 року за № 33/181.

Згідно пункту 5 оскаржуваного договору дарування ОСОБА_3 залишається зареєстрованою у подарованій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка проживала у квартирі АДРЕСА_1 , померла.

Згідно медичної карти № 43/ 08 ОСОБА_3 мала злоякісну пухлину.

Із висновку від 15 липня 2016 року, складеного начальником сектору реагування патрульної поліції Печенізького відділення поліції Чугуївського відділу поліції ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції

ОСОБА_5 , за участі завідувача амбулаторією № 2 села Мартове Мілещенка В. А., суди встановили, що 15 липня 2016 року вхід до житла померлої ОСОБА_3 та огляд тіла здійснено з дозволу дочки ОСОБА_2 .

Суди також встановили, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року між її спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ спадкового майна, відповідно до умов якого у спадщину до ОСОБА_1 перейшло право власності на землю, площею 2,9285 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; у спадщину ОСОБА_2 - право власності на земельну ділянку, площею 2,9284 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області і передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 березня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_1 оформив право власності на землю, площею

2,9285 га, яка розташована на території Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного договору дарування з підстав вчинення якого під впливом помилки.

При цьому, суди попередніх інстанцій врахували, що договір дарування укладено між матір`ю та дочкою, ОСОБА_3 за життя не зверталася до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним у тому числі у зв`язку з помилкою.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки право власності ОСОБА_2 на квартиру за спірним договором дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 проживала у спірному житлі. При цьому, проживання ОСОБА_3 після укладання договору у спірній квартирі повністю відповідало пункту 5 договору дарування.

Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_3 та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 квітня 2016 року у справі

№ 6-372цс16, а доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом надана належна оцінка. Постановою апеляційного суду обґрунтовано відхилено ці доводи заявника та наведено мотиви на їх спростування, з якими погоджується і касаційний суд.

За змістом статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі

Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, що б призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанції, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, оскаржених судових рішень без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 березня

2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта