ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4879/20 Справа № 212/7046/18 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 212/7046/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк,» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.05.2011 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 19000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Заяві.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 12.08.2019 року, утворилась заборгованість у розмірі 109 202,54 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 24 810,50 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 23274,87 грн., заборгованості за пенею - 55440,86 грн., 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 5176,31 грн. - штрафу (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 04 травня 2011 року в розмірі 24 810,50 грн. та 400,32 грн. витрат по сплаті судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2020 року заява представника позивача про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року залишена без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року була залишення без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та неустойки за неналежне виконання зобов`язань за Договором б/н від 04 травня 2011 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказаною постановою Дніпровського апеляційного суду, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядалось питання щодо законності та обґрунтованості стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором б/н від 04 травня 2011 року в розмірі 24810,50 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24810,50 грн. та судових витрат в розмірі 400,32 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подавалась відповідна заява та помилково застосував до даних правовідносин позицію Верховного Суду України в Постанові у справі № 6-14цс14 від 18.06.2014 року, а не висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року у справі № 6-126цс13.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором б/н від 04 травня 2011 року в розмірі 24810,50 грн., яка складається з тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення вказаної заборгованості, оскільки відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість за кредитом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором б/н від 04 травня 2011 року, яка складається з тіла кредиту, однак не може погодитись з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості за тілом кредиту, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04.05.2011 року відповідач звернувся до позивача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 19000 грн. на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 12.08.2019 року, становить 109202,54 грн., та складається із заборгованості за тілом кредиту - 24810,50 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 23274087 грн., заборгованості за пенею 55440,86 грн., 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 5176,31 грн. - штрафу (процентна складова).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви ОСОБА_1 від 04.05.2011 року, останньому була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 19000 грн. на платіжну картку.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, з 31.05.2011 року по 12.08.2018 року користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 12.08.2018 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 24810,50 грн. (а.с.10-зворот).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором б/н від 04 травня 2011 року, однак не може погодитись з розміром стягнутої судом першої інстанції заборгованості, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви від 05.05.2011 року, ОСОБА_1 була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 19000 грн. на платіжну картку, про що зазначено в самій заяві, інших відомостей, зокрема щодо збільшення чи зменшення розміру кредитного ліміту, матеріали справи не містять.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за Договором б/н від 04 травня 2011 року в розмірі 19000 грн., оскільки визначена позивачем заборгованість по тілу кредиту в сумі 24810,50 грн. не може перевищувати кредитний ліміт, який в даному випадку встановлений в розмірі 19000 грн.

При цьому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачем подавалась відповідна заява та помилково застосував до даних правовідносин позицію Верховного Суду України в Постанові у справі № 6-14цс14 від 18.06.2014 року, а не висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року у справі № 6-126цс13 не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відмови в задоволенні вказаних позовних вимог позивача, з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У Постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц, провадження № 61-765св18, міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

У Постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок про те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або суми санкцій».

У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Матеріалами справи встановлено, що боржник ОСОБА_1 регулярно здійснював часткове погашення заборгованості за Договором б/н від 04.05.2011 року, останнє погашення за договором мало місце 26.07.2018 року, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про переривання перебігу позовної давності та відсутності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Факт вчинення цих платежів особисто ОСОБА_1 не спростований допустимими та достатніми доказами.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19000 грн. та відсутні правові підстави в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5810,50 грн., оскільки визначена позивачем заборгованість по тілу кредиту в сумі 24810,50 грн. не може перевищувати кредитний ліміт, який в даному випадку встановлений в розмірі 19000 грн.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначеного судом першої інстанції розміру заборгованості за тілом кредиту за Договором б/н від 04 травня 2011 року із зменшенням вказаного розміру з 24810,50 грн. до 19 000 грн. та зміні в частині стягнутого судом першої інстанції судового збору із зменшенням вказаного розміру з 400,32 грн. до 306,57 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року скасувати в частині залишення без змін заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору б/н від 04 травня 2011 року в сумі 24810 грн. 50 коп.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2019 року змінити в частині розміру заборгованості, стягнутої з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» по кредитному договору б/н від 04 травня 2011 року, зменшивши цей розмір з 24810 грн. 50 коп. до 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) грн.

Рішення суду змінити в частині розміру стягнутого з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судового збору, зменшивши цей розмір з 400 грн. 32 коп. до 306 (триста шість) грн. 57 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Головуючий:

Судді: