Постанова

Іменем України

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 750/10128/18

провадження № 61-14699св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Комунальне підприємство «Деснянське» Чернігівської міської ради

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Мамонової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 1984 року, від якого мають двох повнолітніх дітей та який розірваний за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2018 року. Відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , яка виділена в користування сім`ї ОСОБА_1 на підставі рішення Чернігівського міськвиконкому у травні 1991 року, однак не проживає без поважних причин з грудня 2017 року, її особистих речей в квартирі немає.

Ураховуючи наведене просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2018 року позовом задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до акта від 07 вересня 2018 року відповідач зареєстрована у спірній квартирі, але не проживає у зв`язку зі зміною місця проживання, тобто понад встановлені законом строки без поважних причин не проживає в квартирі та є такою, що втратила право користування житлом.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2018 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності відсутності відповідача у квартирі без поважних причин, а тому позивач не довів заявлені ним позовні вимоги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати, а заочне рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції постановлене на припущеннях, а відповідно до акта від 07 вересня 2018 року на момент розгляду справі в суді апеляційної інстанції відповідач у спірній квартирі не проживала більше року. Крім того відповідачем не підтверджено факт знаходження її речей у спірній квартирі.

У вересні 2019 року надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому вона просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 , що належить до державного житлового фонду, на підставі рішення № 144 виконавчого комітету міської Ради народних депутатів м. Чернігова від 20 травня 1991 року надана в користування позивачу ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох чоловік - дружину ОСОБА_2 , сина ОСОБА_5 , дочку ОСОБА_6 . Відповідний ордер на жиле приміщення ОСОБА_1 виданий 31 травня 1991 року. (а. с. 10).

У квартирі станом на дату звернення з позовом до суду зареєстровані ОСОБА_1 (наймач) та члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивачем на підтвердження позовних вимог наданий акт від 07 вересня 2018 року, що складений за участю сусідів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , який містить інформацію про те, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , але не проживає у зв`язку із залишенням місця проживання.

Відповідач не заперечує того факту, що в листопаді 2017 року після застосування до неї фізичного та психологічного насильства з боку позивача, вона була вимушена забрати частину речей і виїхати зі спірної квартири до тимчасового помешкання. Надалі вона не раз бувала в квартирі за відсутності ОСОБА_1 , де і зараз знаходяться частина її речей та спільно нажите з позивачем майно. Ключі від вхідних дверей позивач в неї забрав обманним шляхом. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Ці показання узгоджуються з письмовим доказом - відзивом ОСОБА_2 від 01 лютого 2018 року на позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_2 як в заяві про перегляд заочного рішення так і в апеляційній скарзі наполягала на тому, що її непроживання у спірній квартирі пов`язано із протиправною поведінкою позивача щодо неї, створенні ним перешкод в користуванні квартирою та відсутністю ключів від вхідних дверей житла. На підтвердження даних обставин відповідач надала докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, яким суд першої інстанції оцінки взагалі не надав, проігнорував клопотання про допит свідків, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 надано лише акт від 07 вересня 2018 року, складений сусідами, про те, що ОСОБА_2 зареєстрована за спірною адресою, але не проживає у зв`язку із зміною місця проживання.(а.с. 12).

Проте зазначений акт не може бути визнаний належним та достатнім доказом відсутності відповідача у спірній квартирі.

Так, із зазначеного акту від 07 вересня 2018 року слідує, що він складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій. В ньому відсутня інформація з якого часу відповідач не проживає в спірній квартирі і чи є в квартирі речі, що належать ОСОБА_2 . Особи, що підписали акт, як свідки в суді першої інстанції не допитувалися.

Жодні інші докази не проживання відповідача в квартирі понад строки, встановлені статтями 71, 72 ЖК Української РСР, у справі на час ухвалення судом рішення - відсутні.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Як встановлено апеляційним судом причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватись спірною квартирою.

Крім того, задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року у справі №496/2533/16-ц, ухваленій у спорі з подібними за змістом правовідносинами.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновку суду апеляційної інстанції та не дає підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для його скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний