Головуючий у 1 інстанції Гноєвой С.С. Єдиний унікальний номер 265/5711/19
Номер провадження 22-ц/804/1541/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.,

Биліни Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 16 грудня 2019 року, у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 лютого 2010 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 30 червня 2019 року виникла заборгованість в сумі 663 203 грн. 64 коп., яка складається з: 9 336 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитом, 647 576 грн. 03 коп. -заборгованість по процентам за користування кредитом, 6 291 грн. 39 коп. - заборгованість за пенею та комісією. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2015 року з відповідача стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 17 010 грн., з яких: 9 336 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитом, 5 834 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 791 грн. 39 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 798 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова). Таким чином, різниця становить 647 241 грн. 74 коп., яка складається з 641 741 грн. 74 коп. -заборгованість по процентам за користування кредитом, 5 500 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Проте, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 125 688 грн. 47 коп., яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 29 березня 2019 року по 30 червня 2019 року, а також судові витрати, пов`язані із зверненням до суду в розмірі 1 921 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року у задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року відповідно до якого в межах строку кредитування відповідач повинен повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами, а також наявність договірних відносин з відповідачем щодо розміру процентів, порядку користування кредитними коштами позивачем не надано

Проте з таким висновком погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №б/н, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 лютого 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором б/н від 23.02.2010 року станом на 30.11.2014 року в розмірі 16 760 грн., з яких: 9 336 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитним договором, 5 834 грн. 29 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 791 грн. 39 коп. - заборгованість за пенею та комісією та 798 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 6-7). Рішення суду набрало законної сили.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановлено, що позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором б/н від 23 лютого 2010 року, отримав судовий захист своїх прав, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за період після ухвалення судового рішення.

У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, однак позивач таких вимог не заявляв.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволені позову у зв`язку з недоведеністю.

Враховуючи викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 грудня 2019 року - скасувати.

У задоволені позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 травня 2020 року.

Судді В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Т.І.Биліна