Ухвала

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 264/3435/18

провадження № 61-7352ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, відібрання дитини та повернення її до місця попереднього проживання, визначення порядку та способу участі батьків у вихованні дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, відібрання дитини та повернення її до місця попереднього проживання, визначення порядку та способу участі батька у вихованні дітей.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він із відповідачем перебував у шлюбі і від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач самовільно забрала дітей і залишила місце спільного проживання. Відповідач не здійснює належний догляд за дітьми та змінює місце свого проживання, не повідомляючи про це його, чим створює перешкоди у спілкуванні батька із дітьми. Донька ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю, потребує особливого догляду, а відповідач не повідомляє його про стан здоров`я дитини, не погоджує з ним лікування, тому він побоюється, що мати не приділяє належної уваги лікуванню дитини.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд усунути перешкоди у спілкуванні для батька зі сторони матері щодо дочки ОСОБА_4 ; відібрати у ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 та визначити його місце проживання з батьком; визначити способи участі батька у вихованні дочки ОСОБА_4 в порядку частини другої статті 159 Сімейного кодексу України, час та місце їх спілкування, а саме: кожної п`ятниці із 16 год до кожної неділі до 21 год, кожної середи із 16 год до кожного четверга до 10 год, на його дні народження та дні народження його близьких родичів, день народження дочки ОСОБА_4 до кожного непарного року, протягом десяти днів щорічно під час його відпустки; визначити способи участі матері у вихованні сина ОСОБА_3 у порядку частини другої статті 159 Сімейного кодексу України, час та місце їх спілкування; визнати його порушене право у частині безпосередньої і обґрунтованої участі у лікуванні і реабілітації дочки ОСОБА_4 , яка є інвалідом, у примушенні відповідача до надання йому медичної документації відносно лікування дитини з інвалідністю, у примушенні відповідача до прийняття будь-яких рішень щодо порядку і способів лікування дитини з інвалідністю, виключно за згодою (або, як мінімум повідомленням) батька дитини.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначала, що подружнє життя з позивачем не склалося і наразі вона разом з дітьми проживає за іншою адресою в окремому приватному будинку, який належить їй на праві приватної власності, має достатню кількість грошових коштів для належного утримання та виховання дітей. За час проживання з нею у дітей склався звичний образ життя, дочка ОСОБА_4 проходить реабілітацію. Спілкування батька з дітьми перешкоджає їх нормальному розвитку, оскільки позивач є людиною агресивною, схильною до сімейного насильства та вчинення інших правопорушень.

Із урахуванням наведених обставин, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дітей з нею.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 26 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : побачення без присутності матері: щотижня із 15 години вівторка до 09 години середи; щотижня з 15 години п`ятниці до 20 години суботи; щороку 03 лютого із 10 до 18 години; 18 червня кожного парного року з 10 до 20 години; 10 липня кожного непарного року з 10 до 20 години та спільний відпочинок: щороку протягом 10 днів під час відпустки батька. Зобов`язано ОСОБА_2 надавати ОСОБА_1 на його вимогу інформацію та медичні документи щодо стану здоров`я, необхідності, ходу та результатів лікування дитини ОСОБА_4 . У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем мешкання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою; усунення батька від спілкування з дітьми не буде сприяти фізичному, інтелектуальному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку дітей. Оскільки мати перешкоджає батькові вільно спілкуватися з дітьми, тому участь батька у спілкуванні та вихованні дітей повинна відбуватися без присутності матері, з якою у позивача склалися неприязні стосунки.

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2020 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення, задовольнити позов повністю.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана 27 квітня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, відібрання дитини та повернення її до місця попереднього проживання, визначення порядку та способу участі батьків у вихованні дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради про визначення місця проживання дітейповернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак