Провадження № 2/752/370/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

11.03.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

за участю секретаря - Воробйова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що мешкав разом із своєю матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . 26.03.1993 мати позивача приватизувала зазначену квартиру та отримала свідоцтво на право власності. З 2001 по 2003 ОСОБА_6 хворіла на рак та була дуже знервована своїм станом. Весь час позивач допомагав матері, але його робота та економічна ситуація вимагала відрядження, оскільки пенсія у матері була невелика. За час, який позивача не було з матір`ю наглядала її племінниця ОСОБА_3 . ОСОБА_3 мала дружні стосунки з матір`ю позивача та його сестрою ОСОБА_2 . Тяжкі операції змусили матір позивача пережити важку психічну травму. Позивач зазначає, що оскільки його мати була у зрілому віці та післяопераційному стані, під дією наркотиків та повністю довіряла діям щодо укладання договору ОСОБА_3 , надала довіреність та зовсім не усвідомлювала його тексту, відповідно до якого у довіреності зазначено, що ОСОБА_5 отримала право на укладання договору «дарування», а не «довічного утримання». Таким чином довіреність та договір дарування, який був укладений 29.01.2002 були вчинені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в результаті збігу важких для матері позивача обставин. Крім того, про це свідчить і та обставина, що на час укладання договору дарування у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відсутні оригінали свідоцтва на право власності та технічного плану квартири відсутні.

Позивач після смерті матері дізнався, що на нього 06.08.1993 складений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_6 заповіла позивачу квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач прожив 12 років з матір`ю в спірній квартирі, після укладення договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , але відповідач ОСОБА_2 до спірної квартири не переїхала, в спірній квартирі не проживала, комунальні витрати не сплачувала, що свідчить про відсутність передачі спірної квартири, а підтверджує реальні наміри матері на укладання договору довічного утримання, а не дарування.

У квітні 2013 ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогами про виселення позивача з квартири в якій він мешкав, за адресою: АДРЕСА_1 , зазначені позовні вимоги були задоволені. Позивач після смерті матері вважав, що спірну квартиру мати заповіла йому, але в процесі розгляду зазначеної справи стало відомо про укладений договір дарування спірної квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 та довіреність на ім`я ОСОБА_3 за реєстром № 194 від 17.01.2002.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 15.09.2017, відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суддя Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 27.04.2018, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Лариси Семенівни належним чином завірену копію договору дарування квартири від 29.01.2002, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та належним чином завірені копії документів, на підставі яких було оформлено договір дарування квартири від 29.01.2002, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. від 12.11.2018, прийнято до свого провадження дану цивільну справу розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження та призначено в підготовче засідання з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2019, витребувано у КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» копію архівної справи дарування квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності та зареєстрована КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 22.02.2002 за реєстровим № 3683 в реєстровій книзі д. 352-296.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2019, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового засідання по суті.

11.03.2020, позивачем подано до суду заяву про заочний розгляд справи за наданими доказами.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися в установленому законом порядку, заяви про участь у розгляді справи не надійшло.

Відповідач ОСОБА_5 надала суду нотаріально завірену заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися в установленому законом порядку, заяви про участь у розгляді справи не надійшло.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що за заповітом ОСОБА_6 , посвідченим державним нотаріусом Другої Київської нотаріальної контори Костенко Л.Ю. 06.08.1993, ОСОБА_6 заповіла належній їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 своєму синові позивачу ОСОБА_1 (том 1, а.с. 7).

Зазначена квартира належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 26.03.1993 (том 1, а.с. 8).

29.01.2002 ОСОБА_6 в особі ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченій 17.01.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., уклала договір дарування з ОСОБА_2 , згідно з яким подарувала вищевказану квартиру своїй дочці ОСОБА_2 (том 1, а.с. 6).

Тобто, квартира АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 29.01.2002 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованого 22.02.2002 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», належить відповідачу ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру належним чином в передбаченому законом порядку зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22.02.2002 за № 3683, про що свідчить відповідний реєстраційний напис на правовстановлюючому документі - договорі дарування квартири (том 1, а.с. 5). Реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_2 підтверджується також інформаційною довідкою від 18.04.2014 КВ-2014 № 57977, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (том 1, а.с. 97).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2013, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в реалізації права власності та виселення задоволено. Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_2 перешкоди у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 . (том 1, а.с. 57-59).

08.04.2014 старшим державним виконавцем, Ковтуном В.В . , відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконання винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 115).

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 30.01.2014, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.07.2013 залишено без змін (том 1, а.с. 60-62).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2015, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено (том 1, а.с. 49-52). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 24.11.2015, апеляційну скаргу ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_1 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2015 залишено без змін (том 1, а.с. 53-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно договору купівлі-продажу від 15.11.2016, укладений між (продавцем) ОСОБА_2 та (покупцем) ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. вбачається, що продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Змістом ст. 319 ЦК України, визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

В ст. 321 ЦК України, вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що:

П. 2 Судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК України, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що:

П. 5: вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України.

П. 37: з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦПК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин. визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як вбачається з листа Національного інституту раку № 193-КЛ від 21.06.2017, хвора ОСОБА_6 , 1924 року народження, знаходилась на лікуванні у відділенні пухлини органів грудної порожнини Інституту онкології (зараз Національний інститут раку) 12.12.2001-28.01.2017 рр. (історія хвороби № 8308 ) з діагнозом рак шлунку ст. 3 рТ3N1MO. Згідно листка призначення наркотиків (з історії хвороби) хвора отримувала наступні наркотичні препарати: Омнопон 2% - 1,0 мл - 20.12.01 у 9.30, 23.00; 21.12.2001 у 7.00, 23.00; 22.01.2001 у 7.00, 23.00; 22.01.2001 у 7.00, 23.05, 24.01.2001 у 7.15, 23.00, 7.01.2002 у 10.45; 8.01.2002 у 7.00, 21.00; 9.01.2002 у 7.00; Сибазон 0,5% - 2 мл - 20.12.2001 у 10.15; 24.12.2001 у 7.15, 7.01.2002 у 11.35; під час операції Фенталін 0,005% - 20.12.2001 - 6-кратно: 7.01.2002 - тричі (том 1, а.с. 147).

Як вбачається з матеріалів справи суд приходить висновку, що ОСОБА_6 перебувала в стані, який можна охарактеризувати як тяжкий, вона не усвідомлювала значення своїх дій та неправильно сприймала фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення під час укладання довіреності на укладання договору дарування, так як на той час ОСОБА_6 знаходилась у лікарні під дією наркотичних речовин. Також дійти такого висновку дозволяє те, що ОСОБА_6 заповіла спірну квартиру позивачу і не передавала свідоцтва права власності на квартиру відповідачам. Тож на час укладання договору дарування у ОСОБА_2 були відсутні оригінали свідоцтва на право власності та технічного плану спірної квартири, які передала позивачу його матір.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 0000465 потерпілий ОСОБА_1 подав заяву 04.07.2013 щодо підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, шляхом умисного невнесення в договір дарування квартири факту, який має юридичну силу та з подальшим використанням договору сестри ОСОБА_1 для вчинення незаконних дій (том 2, а.с. 14).

Також позивачем надані докази щодо його проживання разом з матір`ю, а саме листи, які приходили позивачу з його роботи на адресу спірної квартири, квитанції з оплати комунальних послуг за жовтень 2013 року, квітень 2013 року, березень 2013 року, січень 2013 року та інші (том 1, а.с. 119-139).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.225 вказаного Кодексу, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Зі змісту п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З наданих в матеріалах справи доказів, з`ясовано, що дарувальник ОСОБА_6 , на момент укладення 29.01.2002 договору дарування квартири АДРЕСА_2 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем за змістом заявленого позову доведено та відповідачами в силу принципу змагальності сторін не спростовано обґрунтованості позовних вимог, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним є такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солодко Любов Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування квартири від 29.01.2002, укладений щодо квартири під номером АДРЕСА_2 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 194.

Визнати недійсною довіреність від 17.01.2002 на ім`я ОСОБА_3 , яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солодко Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 194.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), та ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_5 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Ю.Ю. Мазур