Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 752/19560/15-ц

провадження № 61-15536 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року у складі судді Чередніченко Н. П. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 рокуу складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 05 лютого 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ«ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит у розмірі 75 632 доларів 69 центів США для придбання автомобіля строком до 05 лютого 2013 року.

У подальшому, згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року, укладеного між відповідачами, право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Зазначав, що вказаний кредитний договір має характер споживчого, а тому є таким, до якого застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 3.1.1 частини № 2 кредитного договору було передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно з цим договором.

Вважав, що вказаний пункт кредитного договору є несправедливим, оскільки породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а саме встановлює непропорційно велику суму компенсації вартості продукції у разі невиконання своїх зобов`язань споживачем. Так, розмір неустойки, обрахований на підставі пункту 3.1.1 кредитного договору, фактично складає 365 % річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів. Посилався на те, що в силу положень частини п?ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначене є підставою для визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати пункт 3.1.1 частини № 2 кредитного договору від 05 лютого 2007 року недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення пункт 3.1.1 частини № 2 кредитного договору від 05 лютого 2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок обрахування пені, визначений у пункті 3.1.1 кредитного договору, передбачає непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, оскільки розмір неустойки, обрахований на підставі пункту 3.1.1 кредитного договору, фактично складає 365 % річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів, унаслідок чого, не відповідає засадам добросовісності та розумності та є несправедливим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками апеляційного суду, зазначивши, що порядок обрахування пені, визначений у пункті 3.1.1 кредитного договору, передбачає непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, оскільки розмір неустойки, обрахований на підставі пункту 3.1.1 кредитного договору, фактично складає 365 % річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів, унаслідок чого, не відповідає засадам добросовісності та розумності та є несправедливим. Заяву про застосування строку позовної давності відповідачами не подано, а наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі й пені, не позбавляє позичальника права на звернення до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору, яким визначено нарахування такої пені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 752/19560/15-ц з Голосіївського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щоумовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов`язань за договором - штрафні санкції.

ОСОБА_1 погодився з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вважало, що судом першої інстанції неправильно встановлено правову природу оспорюваного пункту договору, оскільки пункт 3.1.1 кредитного договору є видом забезпечення виконання зобов`язання - окремим похідним від основного зобов`язанням, а не умовою про встановлення вимоги в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки законом передбачено, що непропорційно велика сума компенсації має становити понад 50 % вартості продукції, пеня, передбачена кредитним договором у розмірі 1 %, не може свідчити про порушення прав позивача, як споживача кредитних послуг, встановлених Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім того, 14 травня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2604/7022/12, яке в подальшому переглянуто апеляційним судом про стягнення кредитної заборгованості з позивача, відповідно до якого визначено розмір заборгованості ОСОБА_1 , у тому числі й пені, за неналежне виконання своїх боргових зобов`язань. Позивач міг скористатись своїм правом та заперечити проти вимог, що пред`являлися до нього, у подальшому міг оскаржити рішення суду, проте не скористався своїм правом.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 75 632 доларів 69 центів США для придбання автомобіля строком до 05 лютого 2013 року.

Пунктом 3.1.1 частини № 2 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», перейшло до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У зв?язку з неналежним виконанням позичальником зобов?язань за кредитним договором, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року у справі № 2604/7022/2012 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 05 лютого 2007 року у розмірі 56 305 доларів 53 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 18 липня 2011 року становило 448 811 грн 38 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 26 29).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми пені скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в цій частині задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року в сумі 616 423 грн 82 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 30-32).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане.

Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Отже, кредитор має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верхового Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини першої, другої, пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, справедливі та відповідають його інтересам, додаткових вимог щодо його умов не заявляв та в подальшому виконував ці умови, тобто погодився на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором.

Виконання сторонами договору істотних умов, часткове повернення боргу свідчить про те, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року у справі № 2604/7022/2012 позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 05 лютого 2007 року у розмірі 56 305 доларів 53 центів США, що за курсом Національного банку України станом на 18 липня 2011 року становило 448 811 грн 38 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 26 29).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми пені скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в цій частині задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2007 року в сумі 616 423 грн 82 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 30-32).

Разом з тим, суди у порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не врахували, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину; позивач, підписавши 05 листопада 2010 року кредитний договір, погодився на умови банку, у тому числі і щодо розміру пені у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Умова кредитного договору, укладеного між сторонами, про встановлення пені за прострочення виконання грошових зобов`язань не є такою, що суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом

повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ОСОБА_1 підлягає стягненню 535 грн 92 коп. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, та 584 грн 64 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 рокускасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійснимвідмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 535 грн 92 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, та 584 грн 64 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович