Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 755/9535/17-ц

провадження № 61-14295св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головне управління Національної поліції у м. Києві, Київська місцева прокуратура № 4, прокуратура м. Києва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора м. Києва на постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 4, прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позов мотивовано тим, що 02 листопада 2010 року відносно нього було порушено кримінальну справу за частиною четвертою статті 190 та частиною першою статті 358 КК України. Постановою слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 15 грудня 2010 року його було притягнуто

як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною першою

статті 358 КК України, зупинено досудове слідство у кримінальній справі

№ 04-25390 та оголошено його у міжнародний розшук.

Зазначав, що з 15 грудня 2010 року до 18 грудня 2015 року він перебував

під слідством. Посилався на те, що незаконне, як він вважав, звинувачення та переслідування його органами досудового розслідування, перебування

у слідчому ізоляторі іноземної та своєї держави, розміщення інформації

у засобах масової інформації про те, що він злочинець, негативно вплинуло на його честь та гідність, а також на відносини з людьми та бізнес-партнерами, як наслідок сформувало негативну суспільну оцінку його ділових і професійних якостей; під час екстрадиційних арештів у Швейцарії

та утримання його у Київському слідчому ізоляторі у нього значно погіршився стан здоров`я; були порушені його нормальні життєві зв`язки з людьми

та сім`єю, йому необхідно було вживати значних додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути моральну шкоду з Державної казначейської служби України на його користь у розмірі 100 000 000,00 грн за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення позову щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки на час звернення позивача з цим позовом підозра з нього не знята, досудове слідство тривало, неправомірність дій відповідачів судовим рішенням не були встановлені.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року скасовано, позов

ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури було порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та завдано моральної шкоди, що виявилось у душевних стражданнях, які він зазнавав у зв`язку

із звинуваченнями та переслідуваннями його органами досудового розслідування, перебуванням у слідчому ізоляторі іноземної та своєї держави, розміщенням інформації у засобах масової інформації про те, що він злочинець, у порушенні нормального та звичного способу життя тощо.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права,

що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Державна казначейська служба України посилалась на те, що судом апеляційної інстанції не враховано вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у частині дотримання принципу розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди.

Вважала, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу завищено.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, заступник прокурора м. Києва, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності, у зв`язку із чим заявник вважав,

що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зазначав, що право на відшкодування шкоди (у тому числі моральної шкоди) у розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», виникає у наступних випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення

в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій,

що обмежують чи порушують права та свободи громадян; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості у суді

і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи

про адміністративне правопорушення.

Вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки на час звернення до суду з цією скаргою досудове розслідування

у кримінальному провадженні № 0000074 зупинено у зв`язку

із міжнародним розшуком ОСОБА_1 .

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

із Дніпровського районного суду м. Києва. Зупинено виконання постанови апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів

від 27 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 4, прокуратури м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування

та прокуратури, за касаційними скаргами Державної казначейської служби України та заступника прокуратури м. Києва на постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року призначено до розгляду.

Відзиви на касаційні скарги до суду не надійшли

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 листопада 2010 року слідчим слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України

в м. Києві (далі - СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві) стосовно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною першою

статті 358 КК України, а постановою від 15 грудня 2010 року притягнуто його як обвинуваченого.

02 вересня 2013 року старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві складено повідомлення про те, що ОСОБА_1 підозрювався

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 та частиною першою статті 358 КК України, яке було вручено останньому 27 липня 2015 року

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області до 22 вересня 2015 року включно (а. с. 12-17).

Постановою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва

від 22 вересня 2015 року строк тримання ОСОБА_1 під вартою було продовжено до 21 жовтня 2015 року включно (а. с. 19-25).

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня

2015 року застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосування електронного засобу контролю до 19 грудня

2015 року включно (а. с. 26-29).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року

у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури

№ 4 Столярчука С. В. про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваному ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 7-8).

У вказаній ухвалі суду було зазначено, що у порушення вимог частини першої статті 481 КПК України письмове повідомлення про підозру ОСОБА_1 ,

як особі, яка згідно свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю від 05 листопада 1998 року, має право на заняття адвокатською діяльністю, здійснене старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а не Генеральним прокурором України або його заступником або керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень, у зв`язку із чим, в силу свого статусу адвоката, не є підозрюваним у розумінні частини першої

статті 42 КПК України.

Отже, ухвалою суду було встановлено факт недотримання органами досудового слідства вимог КПК України при повідомленні 27 липня 2015 року ОСОБА_1 про підозру.

20 січня 2016 року виконувачем обов`язків прокурора м. Києва складено повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та роз`яснено, що після затримання особи і не пізніше як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя за участю підозрюваного повинен розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу (а. с. 100-102).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора м. Києва підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя

і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право

на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Положеннями частин першої, другої статті 1176 ЦК України передбачено,

що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право

на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи

у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого

був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5

статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні

дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають

від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин

з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі,

що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша

статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру

не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди

за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом

із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Звертаючись до суду з позовом позивач вважав, що внаслідок незаконного повідомлення його про підозру від 02 вересня 2013 року у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що полягала у здійснення незаконних слідчих (процесуальний дій), прийнятті незаконних процесуальних рішень та ухваленні неправосудних судових рішень відносно нього. При цьому, він посилався на той факт, що незаконність всіх слідчих (процесуальних) дій та факт незаконного повідомлення про підозру йому, тримання під вартою було встановлено ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/14513/15-к

від 18 грудня 2015 року.

Відповідно до роз`яснень пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до

статті 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, із яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням

та моральною шкодою.

У рішенні Європейського суду з прав людини Справа «Єлоєв проти України» (Заява N 17283/02) від 06 листопада 2008 року, констатовано, що кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, у ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами

(стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог

статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 358 КК України від 02 вересня 2013 року та ураховуючи те, що підозра з нього не знята, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави вважати вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) останньому незаконною, оскільки станом на день розгляду судом цієї справи досудове розслідування за фактом кримінальних правопорушень, у яких підозрюється позивач, тривало.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що встановлення судом під час прийняття ухвали Дніпровського районного суду м. Києва

від 18 грудня 2015 року порушення регламентованого порядку здійснення повідомлення про підозру у вчиненні злочину, ураховуючи відсутність належних та допустимих доказів незаконності слідчих (процесуальних) дій та незаконності пред`явленої позивачу підозри не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди органами досудового розслідування

чи прокурором, а отже дійшов правильного висновку про відмову

у задоволенні позову.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним

і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора м. Києва задовольнити.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року скасувати.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович