Провадження № 22-ц/812/702/20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м. Миколаїв

справа № 488/1449/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до

ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

та за зустрічним позовом про встановлення нікчемності окремих умов договору за апеляційними скаргами

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 6 листопада 2019 року суддею Лазаревою Г.М., в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 20 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву та отримав кредитну картку «Універсальна» (у січні 2013 року переоформлено на картку «Універсальну GOLD), за якою отримав 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг (далі - Договір).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 29 лютого 2016 року виникла заборгованість у розмірі 27 770,89 грн., з яких 16 073, 67 грн. заборгованість за тілом кредиту, 9 214, 70 грн. процентів, 683, 91 грн. пені та комісії, та штрафи: 500 грн. фіксована частина та 1 298, 61 грн. процентна складова, які банк просив стягнути з ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав та подав зустрічний позов, яким просив встановити нікчемність кредитного договору від 20 вересня 2010 року в частині збільшення процентної ставки з 1 вересня 2014 року з 30% до 32,4% та з 1 квітня 2015 року до 42% (а.с. 55-56). У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності (а.с.76).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 листопада 2019 року позов КБ «ПриватБанк» задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 16 073, 67 грн. заборгованості за тілом кредиту. В решті позовних вимог банку та у зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник КБ «ПриватБанк» просив скасувати рішення в частині відмови в позові та задовольнити вимоги, зазначивши, що оскаржує рішення в частині відмови у стягненні процентів (9 214, 70грн.). Апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами та частково погашав кредит, що свідчить про прийняття ним всіх умов кредитування за публічним договором, в тому числі і щодо розміру процентної ставки. Крім того, суд в порушення вимог статі 1048 ЦК не перерахував проценти на рівні облікової ставки НБУ, помилково посилався на правовий висновок Верховного Суду у справі № 342/180/17, хоча заперечень від відповідача щодо узгодженості умов договору до суду не надходило, а також не застосував інші правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 356/1635/1-ц), від 28 березня 2019 року (справа № 428/2873/17) та інше.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні його зустрічних вимог та змінити в частині визначення розміру заборгованості. Апелянт наполягав на нікчемності умов договору щодо збільшення процентної ставки, вважав необґрунтованим висновок суду щодо позовної давності та просив зменшити розмір заборгованості за тілом кредиту до 4 801,53 грн., застосувавши позовну давність до платежів, заборгованих станом на 1 квітня 2013 року (11 272,14 грн.).

Правом відзиву на апеляційні скарги іншої сторони позивач та відповідач не скористались.

Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування (ціну договору), а саме розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань (розмір неустойки). При цьому надані банком Умови та Правила надання банківських послуг (далі Умови) та тарифи, встановлені банком (далі Тарифи), не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови, надані банком витяги з відомчих документів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору. За цих обставин поверненню підлягають тільки отримані відповідачем кредитні кошти (тіло кредиту), розмір яких за виписками з особового рахунку відповідача складає 16 073, 67 грн. Всі складові заборгованості виникли в межах позовної давності, оскільки останнє погашення кредиту відповідач здійснив у листопаді 2015 року. Оскільки відсутні докази узгодження сторонами розміру процентів при укладенні кредитного договору, то не підлягають задоволенню і вимоги про встановлення нікчемності умов щодо підвищення процентної ставки.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Загальний строк, в межах якого сторона може звернутись до суду про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю в три роки (статті 256, 257 ЦК). Для окремих видів вимог, в тому числі і щодо стягнення неустойки, законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 267 ЦК).

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів (постанова Верховного суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, постанова Верховного суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14).

Разом з тим, статтею 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Умовою застосування позовної давності є заява сторони у спорі (частина 4 статті 267 ЦК).

Судом встановлено, що 20 вересня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7-8). В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді.

Діючі на той час умови кредитування передбачали базову проценту ставку за таким типом кредитування 2,5% на місяць (30% річних) (а.с. 9).

Узгодження умов щодо сплати процентів за цією ставкою, як зазначено вище, підтверджено Довідкою від 20 вересня 2010 року, яку підписано особисто ОСОБА_1 (а.с. 150).

У січні 2011 року платіжну карту відповідача переоформлено на «Універсальну GOLD. ОСОБА_1 особисто підписано Довідку про умови кредитування від 12 січня 2011 року, якою також передбачено розмір процентної ставки - 2,5% на місяць (а.с. 151).

Розмір щомісячного платежу складав 7% від заборгованості, включаючи плату за використання кредитними коштами у розрахунковому періоді.

Строк дії останньої кредитної картки - липень 2016 року (а.с. 120).

Отже, як при укладенні кредитного договору (20 вересня 2010 року), так і при зміні деяких умов (січень 2011 року) сторони узгодили розмір процентної ставки, який складав 30% річних.

Крім того, в суді ОСОБА_1 не тільки не заперечував факт отримання ним кредиту на умовах сплати процентів у розмірі 2,5 % щомісячно (30 % річних), а й наполягав у зустрічному позові на тому, що умови про збільшення процентної ставки до 32,4%, а згодом і до 42% з ним не узгоджувались.

Звернувшись до суду з позовом у квітні 2016 року, банк діяв в межах строку дії кредитного договору, який дорівнює строку дії картки (липень 2016 року).

З витягу з особового рахунку відповідача вбачається, що востаннє кредитні кошти позичальник отримував у травні 2015 року (а.с. 121-123).

Проценти нараховувались ОСОБА_1 за використання кредитного ліміту до вересня 2014 року за ставкою 2,5 % на місяць, до 31 березня 2015 року -2,7 % на місяць, з 1 квітня 2015 року 3,5 % на місяць.

Останнє погашення заборгованості відповідач особисто здійснив у серпні 2015 року в розмірі 770 грн. (1 листопада 2015 року здійснено автоматичне погашення заборгованості в розмірі 16,09 грн.) (а.с.121 зворот).

Заборгованість за процентами почала накопичуватись з лютого 2013 року та станом на 29 лютого 2016 року складала 9 214, 70 грн. (а.с. 6).

Проте такий розмір заборгованості за процентами банк розрахував з застосуванням коефіцієнту та збільшеної процентної ставки (а.с. 4-6), що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_1 на час підписання ним довідки від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року (а.с.150,151).

Розрахунок заборгованості за процентами, здійснений на підставі узгоджених між сторонами умов (2,5% на місяць або 30 % річних), за період з 1 січня 2013 року станом на 29 лютого 2016 року складає 4 915, 31 грн. (а.с. 141-146).

Отже, апеляційний суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку, що ОСОБА_1 поряд із заборгованістю за тілом кредиту в розмірі 16 073, 67 грн. має невиконані зобов`язання станом на 29 лютого 2016 року щодо сплати 4 915, 31 грн. процентів, які підлягають стягненню відповідно до статей 1048,1054 ЦК.

Загальний борг відповідача складає 20 988, 98 грн.

Оскільки, як зазначено вище, сторони не узгоджували умови підвищення процентної ставки (до 2,7 % та до 3,5% щомісячно), а при розрахунку боргу застосовую взаємоузгоджену проценту ставку (2,5% щомісячно), то суд не вбачає необхідності для визнання таких умов кредитного договору недійсними (нікчемними), як окремої (зустрічної) вимоги відповідача.

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо зменшення заборгованості за правилами позовної давності суд, вважає непереконливими, враховуючи правила статті 264 ЦК щодо переривання позовної давності внаслідок вчиненням ним дії, що свідчать про визнання ним свого боргу.

Такими діями ОСОБА_1 є здійснення ним платежу у серпні 2015 року в розмірі 770 грн. (а.с. 121 зворот).

Після переривання строку позовної давності у серпні 2015 року строк позовної давності починається заново.

Отже, звернувшись до суду з позовом у квітні 2016 року, банк не пропустив позовну давність (перебіг якої почався заново з серпня 2015 року) щодо стягнення боргу за тілом кредиту (16 073, 67 грн.) та процентами (4915,31 грн.).

Доводи апеляційної скарги КБ «ПриватБанку» стосуються незгоди з відмовою суду у стягненні процентів, а тому не впливають на висновки апеляційного суду за цими вимогами. Підстави, за яких апеляційний суд не погоджується з вимогами про стягнення з відповідача процентів в повному обсязі, зазначені вище.

Доводів, які би стосувались висновку суду щодо стягнення пені(комісії) та штрафу, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки щодо стягнення лише тіла кредит правовими висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Проте за обставинами спору, який розглядав Верховний Суд, були відсутні письмові докази ознайомлення позичальника з конкретними умовами кредитування (процентна ставка, неустойка), а позичальник заперечував, що саме такі умови, які містять Тарифи та Умови, були узгоджені сторонами при укладенні договору. Отже обставини в даній справі суттєво відмінні від обставин справи № 342/180/17.

Оскільки суд першої інстанції, не врахувавши всі встановлені обставини, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами, судове рішення підлягає зміні.

Крім того, при стягненні с ОСОБА_1 судових витрат банку суд не застосував принцип пропорційності їх відшкодуванні. При зміні рішення суду першої інстанції судові витрати підлягають перерозподілу (частина 13 статті 141 ЦПК).

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК, позивачеві підлягають пропорційному відшкодуванню судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, що з загального розміру судового збору при подачі апеляційної скарги (2 067 грн.) складає 1 102,57 грн.

Судовий збір відповідача при подачі апеляційної скарги сплачено у зв`язку з вимогами щодо зменшення розміру стягнення (з 16 073,67 грн. до 4 801,53 грн.), а тому у зв`язку з відмовою у задоволенні цих вимог розподілу не підлягає.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 6 листопада 2019 року змінити, збільшивши стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з 16 073,67 грн. до 20 988, 98 грн., та зменшивши стягнення судового збору з 1378 грн. до 1 041 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 102,57 грн. судових витрат.

Постанова набирає за конної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 14 травня 2020 року