Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М. , Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченко Ю.М., за участю секретаря судового засідання Конівченко Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі рішення виконкома Маріупольської міської ради № 349 від 21.12.2011 року вона отримала ордер на житлове приміщення серія НОМЕР_1 № 006729 від 23.01.2012 року, на право заняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . В 2019 році позивачка звернулася до відповідача з питанням приватизації житла - квартири АДРЕСА_2 , однак 05.03.2019 року ОСОБА_1 отримано лист від відповідача яким в приватизації вищевказаного майна було відмовлено у зв`язку з ненаданням нею усіх необхідних документів для приватизації державного житла. Серед переліку ненаданих нею документів зазначено також, що вона не надала документ, який підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 01.01.1993 року по 29.06.2005 рік. Вважає, що відмова в приватизації житла державного житлового фонду є порушенням її права на приватизацію державного житлового фонду, так як факт невикористання нею права на приватизацію житла, шляхом надання відповідних довідок, вона не може підтвердити у зв`язку з тим, що з 1991 року по середину вересня 1993 року вона проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своєю дочкою - ОСОБА_2 та колишнім чоловіком - ОСОБА_3 (за місцем мешкання родини колишнього чоловіка). Отримати довідку з ПАТ Державного ощадного банку України щодо невикористання житлових чеків за вказаний період в неї немає можливості в зв`язку з тим, що документів, які потрібно надати до ПАТ Державний ощадний банк України з метою підтвердження її реєстрації за вказаною адресою в неї не залишилося. Відмітка про її реєстрацію за вказаний період була в її паспорті громадянки України, однак паспорт вона змінила ІНФОРМАЦІЯ_1 . З чоловіком, батьки якого були власниками вказаного житла вона розірвала шлюб у 2000 році та зв`язку не підтримує, тому отримати від них будь-які документи для підтвердження її реєстрації не має можливості. Зазначала, що їй відомо, що домоволодіння знаходилося в їх приватній власності та вони його продали іншим людям. Від нових власників житла позивачці стало відомо, що домова книга на цей будинок втрачена тому відомостей про її реєстрацію немає. Вказувала, що на підтвердження факту її проживання та реєстрації в м. Христинівка в неї залишилася амбулаторна картка дитини (на час їх проживання в м. Христинівка дитині було лише один рік) де вказана адреса їх мешкання, також коли вони з родиною повернулися в м. Маріуполь, у домовій книзі за новою адресою де вони зареєструвалися вказано, що позивачка прибула з м. Христинівка Черкаської області. В вересні 1993 року вони з родиною повернулися в м. Маріуполь, її колишній чоловік влаштувався працювати до «Азовзалізобетону» зварником та йому на родину виділили для проживання гуртожиток за адресою: АДРЕСА_4 , де вони були зареєстровані та мешкали до липня 1998 року. З липня 1998 року по липень 1999 року позивачка проживала та була тимчасово зареєстрована у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 , надалі, з 29.09.1999 року по 29.06.2005 рік позивачка була зареєстрована за цією ж адресою вже на постійній основі. Надалі позивачка почала проживати та зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає і на теперішній час. Зазначала, що за період її проживання та реєстрації в м. Маріуполі з 21.09.1993 року по теперішній час, житлові чеки вона не використовувала, про що має довідки ПАТ Державний ощадний банк України. Вважає, що своєю відмовою відповідач порушив її право на приватизацію та отримання можливості стати власником майна, право на яке їй надала держава. На підставі вищевказаного, просила визнати за нею право на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із однієї кімнати,загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., шляхом зобов`язання Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснити приватизацію вищевказаної квартири на підставі ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кальна А.Г., яка діє на підставі ордеру, до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги можуть бути задоволені, якщо під час розгляду справи позивачем будуть документально підтверджені факти та надані суду докази обставин, які викладені в позовній заяві. Просили розгляд справи провести без представника відповідача, рішення прийняти на розсуд суду.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення серії КО №006729 від 23.01.2012 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 349 від 21.12.2011 року, ОСОБА_1 була надана квартира, розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 26).

З довідки директора ЖКП «КК «Кальміуська» від 22.03.2019 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 постійно мешкає і має право на приватизацію житла ОСОБА_1 , 1968 року народження. Квартира складається з 1 кімнати житловою площею 16,9 кв.м., кухні площею8,5 кв.м., ванни поєдн. площею 3,6, коридору площею 3 кв.м., квартира обладнана балконом площею 1, 2 кв.м., загальна площа квартири 32,6 кв.м. (а.с. 28).

22.03.2019 року між ЖКП «КК «Кальміуська» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг по утриманню будинку, споруди, прибудинковій території від 22.03.2019 року, а саме квартири АДРЕСА_2 (а.с. 29-30).

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2 директора ЖКП «КК «Кальміуська» № 2726 від 22.03.2019 року квартиронаймач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 31.01.2012 року. Донька позивачки ОСОБА_4 та онук позивачки ОСОБА_4 вибули з вказаної адреси 17.07.2015 року. (а.с. 27).

За змістом листа Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 05.03.2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у передачі у власність квартири по АДРЕСА_1 , оскільки не надано документ, що підтверджує невикористання житлових чеків за період з 01.01.1993 року по 29.06.2005 року, копія паспорта надана не повна (відсутні 10,11 сторінки). Також ОСОБА_1 повідомлено про те, що нею не надано довідка щодо зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Крім того, у листі зазначено, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 буде оформлено департаментом у разі надання повного пакету належним чином оформлених документів.

Згідно із довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 24.04.2019 року № 14-141-0551 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 31.01.2012 року (а.с. 20).

Згідно з повідомлень адміністратора-завідувача сектору з питань надання адміністративних послуг управління регіонального і агропромислового розвитку інфраструктури Христівської районної державної адміністрації Черкаської області вбачається, що Центром не надається інформація про участь громадян у безоплатній приватизації державного майна та довідок щодо реєстрації громадян в м. Христинівка з 1991 по 1993 р.р., рекомендували звернутися до міської ради та Христинівського відділу КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (16, 24).

За повідомленням міського голови Христинівської міської ради виконавчий комітет не може надати інформацію, щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за період 1991 по 1993 р.р., оскільки відсутня будь яка інформація в картотеці (а.с. 15).

Відповідно до повідомлення КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» вони не володіють інформацією про те чи брала участь в безкоштовній приватизації державного майна ОСОБА_1 Будинок за адресою: АДРЕСА_3 не підлягав приватизації (знаходить в приватній власності) (а.с. 31).

З довідки Форми А від 05.1998 року ММК ім. Ілліча та копії домової книги гуртожитку АДРЕСА_6 по АДРЕСА_7 вбачається, що ОСОБА_1 прибула з м. Христинівка Черкаської області та з 21.09.1993 року по 10.07.1998 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 10-12, 19).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Іллічівським РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області 01.10.1999 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16.12.1989 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , 1970 року народження у ВРАГС Христинівського р. Черкаської області, який було розірвано 27.06.2000 року (сторінка паспорта 10). ОСОБА_1 з 29.09.1999 року тимчасово була зареєстрована в АДРЕСА_8 , а з 29.12.1999 року на постійній основі до 29.06.2005 року. З 29.06.2005 року позивачка була зареєстрована в АДРЕСА_9 (сторінка паспорта 11), 31.01.2012 року знята з реєстрації та з цього часу зареєстрована в АДРЕСА_1 (сторінка паспорта 12) (а.с.33-34).

З довідок, наданих ПАТ «Державний ощадний банк» від 22.04.2019 року та 03.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 не використала житлові чеки за адресами: АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_4 (а.с. 17, 18).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XXII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-ХХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Як встановлено статтею 2 Закону № 2482-ХХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону № 2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п. 5 ст. 5 Закону».

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

При зверненні позивача з заявою про приватизацію житлового приміщення у будинку, Департамент зазначив недоліком, відсутність документу, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 01.01.1993 року по 29.06.2005 рік.

Разом з тим, суд вважає таку вимогу органу приватизації про надання позивачем відомостей про те, що раніше вона не використала своє право на приватизацію, безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання усіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній і незалежний механізм з отримання такої інформації, не покладаючи цей тягар на громадян.

При цьому, відповідно до довідок ПАТ «Державний ощадний банк України» за період з 21.09.1993 року позивачка не використала свої житлові чеки.

Крім того, відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, на яке у своєму листі від 05.03.2019 року посилається відповідач, громадянин подає до органів приватизації такі документи, серед іншого, копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Вказаний пункт не містить вимог надання копії всіх сторінок паспорту, що містять інформацію про реєстрацію місця проживання, та завірені належним чином у присутності відповідального адміністратора Центру надання адміністративних послуг в час подачі документів з обов`язковим пред`явленням оригіналу документу, як це зазначено у листі відповідача від 05.03.2019 року із посиланням на вимоги пункту 18 вказаного Положення (а.с. 23).

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 22.03.2019 року керівнику органу приватизації з проханням оформити передачу в приватну власність квартири, житлового приміщення в гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі, до заяви нею додано довідку про склад сім`ї квартиронаймача та займані ним приміщення, документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, копію ордеру та копію особистого рахунку (а.с. 25).

З наданих позивачкою документів вбачається, що вона зареєстрована за вказаною адресою з 31.01.2012 року та з липня 2015 року у квартирі мешкає одна.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснити приватизацію вищевказаної квартири на підставі ст. 8 «ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Позивачка не просила стягувати судовий збір з відповідача, тому суд вважає, що відповідно до ст. 13 ЦПК України відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ІПН НОМЕР_4 ), право на приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із однієї кімнати, загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м., шляхом зобов`язання Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснити приватизацію вищевказаної квартири на підставі ст. 8 «ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко