Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 462/4435/15-ц

провадження № 61-21573св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Румілової Н. М. від 01 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Ніткевича А. В., Струс Л. Б., від 23 жовтня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що всупереч вимогам закону відповідач на землях комунальної власності міста біля буд. АДРЕСА_1 самочинно встановила збірно-розбірну бетонну огорожу. Згідно із висновком комісії від 21 квітня 2015 року, який затверджений розпорядженням районної адміністрації від 18 травня 2015 року, ОСОБА_2 рекомендовано у термін до 01 червня 2015 року демонтувати огорожу. Однак відповідач ухиляється від добровільного виконання зазначеного розпорядження.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про демонтаж збірно-розбірної огорожі.

В обґрунтування позову вказав, що встановлена огорожа порушує його право як співвласника будинку, він не має доступу до зовнішніх стін будинку та вікон, оскільки огорожею перекритий до них доступ, чим порушуються його права власності, також під загрозою протипожежна безпека будинку.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати самочинно встановлену збірно-розбірну огорожу.

Ухвалою Залізничного районного суда м. Львова від 18 липня 2016 року позови об'єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року позовні вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати самочинно встановлену на землях комунальної власності міста біля буд. АДРЕСА_1 збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 9,5 м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не отримувала дозвіл районної адміністрації на установлення огорожі, а самовільно її установила, що не відповідає вимогам Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 834, та свідчить про недотримання відповідачем принципу добросусідства, порушення норм земельного законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року в частині задоволення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та закрито провадження у справі у цій частині.

В решті рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що самовільно установивши огорожу, відповідач порушила норми земельного законодавства та благоустрою території, а також права ОСОБА_1 , як суміжного землевласника, тому ці права підлягають захисту шляхом зобов'язання ОСОБА_2 здійснити демонтаж самовільно встановленої огорожі.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради скасовано із закриттям провадження у цій справі, оскільки такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не повно з'ясували обставини справи, зокрема те, що спірна огорожа є збірно-розбірною, установлена на належній відповідачу земельній ділянці, а тому не є самовільно побудованою. АДРЕСА_1 , на якій розміщена спірна огорожа, не є магістральною та не відноситься до історичної частини міста, а тому встановлення цієї огорожі не потребувало дозволу та згоди співвласника будинку ОСОБА_1 , права якого не порушені внаслідок встановлення позивачем спірної огорожі.

Касаційна скарга містить доводи лише у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому законність й обґрунтованість оскаржуваних судових рішень переглядається судом касаційної інстанції лише у цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 21 грудня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою суду від 13 квітня 2020 року справу призначено до розгляду.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою з її доводами та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із довідкою Львівського комунального підприємства «Скнилівок» від 03 червня 2015 року будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сім`ї ОСОБА_2 та сім`ї ОСОБА_1 , при цьому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 5/18 часток будинку кожному .

ОСОБА_2 встановила біля цього будинку збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 9,5 м.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із заявою, в якій просив перевірити та вжити заходи щодо самочинно встановленої ОСОБА_2 бетонної огорожі.

12 березня 2015 року комісією в складі працівників Львівського комунального підприємства «Скнилівок» складено акт-попередження відносно ОСОБА_2 про здійснення нею самовільного будівництва у виді самочинно влаштованої бетонної огорожі біля будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Висновком міжвідомчої комісії від 21 квітня 2015 року ОСОБА_2 рекомендовано у термін до 01 червня 2015 року демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу, самочинно встановлену на землях комунальної власності міста біля частини житлового будинку

АДРЕСА_1. 30 березня 2015 року адміністративною комісією при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради прийнято постанову № 47 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн на ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 152 КУпАП, зокрема за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

У пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем ОСОБА_1 доведено та надано належні докази порушення його прав, як користувача земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 фактом встановлення відповідачем збірно-розбірної бетонної огорожі, що створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_1 , вважали порушеними його права як суміжного землевласника, які необхідно захистити шляхом знесення встановленої ОСОБА_2 огорожі.

Між тим, матеріали справи не містять даних про те, якою земельною ділянкою і на яких правових підставах користується ОСОБА_1 . Натомість, із неспростованих сторонами даних висновку міжвідомчої комісії від 21 квітня 2015 року слідує, що спірна огорожа встановлена на землях комунальної власності.

За таких обставин, передчасним є висновок про порушення та необхідність захисту прав ОСОБА_1 як землекористувача земельної ділянки у спосіб знесення огорожі.

Констатуючи факт порушення прав ОСОБА_1 як землекористувача, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що останній обґрунтовував свої позовні вимоги лише порушенням його прав як співвласника будинку у зв'язку із відсутністю доступу до стін та вікон цього будинку, а не землекористувача як помилково встановлено судом.

Крім того, обґрунтовуючи свої позовні, ОСОБА_1 вказував про порушення правил протипожежної безпеки встановленням ОСОБА_2 спірної огорожі, при цьому не надав відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

Разом з тим саме по собі будівництво спірної огорожі на землях комунальної власності не свідчить про порушення прав позивача цим будівництвом шляхом створення останньому перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном - 5/18 частин будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, тому при вирішенні спору у цій справі суд мав встановити в чому саме полягають такі порушення прав ОСОБА_1 , який в свою чергу мав надати відповідні докази та в порядку статті 81 ЦПК України довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Встановивши лише факт порушення відповідачем норм у сфері благоустрою населених пунктів під час установлення спірної огорожі, та не надавши правового обґрунтування доводам позивача щодо наявності у нього перешкод у користуванні належною йому частиною будинку, а також відповідним запереченням відповідача, суди попередніх інстанцій допустили неповноту у з'ясуванні обставин справи.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Суди попередніх інстанцій у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірили усіх доводів сторін, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяли всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з`ясуванні таких обставин.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою

для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович