Провадження №2/522/1707/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м.Одеси 10.10.2018 року надійшов позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні обґрунтовані з посиланням на те, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (найменування якого з 21.12.2009 року стало Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 20 червня 2008 року, відповідно до якого позичальнику банк надав кредит у розмірі 25 500, 00 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, та не пізніше 20 червня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору (п.1.1, 1.2 кредитного договору). За користування кредитними коштами було визначено проценту ставку 15% річних. Згідно п.1.4 додаткової угоди до кредитного договору, у випадку порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день погашення боргу. Вказували, що у забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за вказаний кредитним договором відповідно до іпотечного договору від 20.06.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , було передано банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Посилались на те, що позичальник протягом тривалого періоду не виконував свої кредитні зобов`язання та у зв`язку з виникненням простроченої заборгованості банк звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручителя) про стягнення боргу. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року (справа №522/1434/14-ц) було вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 21 361,61 дол. США та судові витрати. Однак, до теперішнього часу рішення суду залишилось невиконаним.

Вказували, що станом на 24.09.2018 року заборгованість позичальника за вказаним кредитним договором становить по кредиту та процентам - 40 583.95 дол. США та пені у розмірі 334 440, 53 грн., з яких:

- 16 383, 62 дол. США - борг по кредиту;

- 23 745, 33 дол. США - борг по відсотках, нарахованих по 31.08.2018 року;

- 144 914, 76 грн. - пеня за несвоєчасне погашення боргу за кредитом за період із 24.09.2017 року по 24.09.2018 року;

- 189 525, 77 грн. - пеня за несвоєчасне погашення боргу за процентами за період із 24.09.2017 року по 24.09.2018 року.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, банк у рахунок погашення боргу за кредитним договором бажає звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 з прилюдних торгів за початковою ціною 242 537, 00 грн., яка підлягає уточненню та буде визначена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.10.2018 року зазначену справу передано за підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Відповідно до протоколу від 19.12.2018 року справа була розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Домусчі Л.В..

Ухвалою суду від 26.12.2018р. справу було прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні на 25.02.2019р..

Ухвалою суду від 25.02.2019 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду 16.05.2019 року.

Розгляд справи 16.06.2019 року, 18.06.2019 року розгляд справи відкладався.

ОСОБА_1 16.10.2019 року надала суду заяву, згідно якої просила витребувати із Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також просила суд справу розглядати за її відсутністю.

Ухвалою суду від 17.10.2019 року клопотання відповідачки було задоволено та витребувано з Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розгляд справи відкладено на 20.11.2019 року.

На виконання вимог ухвали суду від 17.10.2019 року з Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса 11.11.2019 року надійшов лист, в якому зазначено, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заведена у приватного нотаріуса ОМНО Сакал І.М..

Ухвалою суду від 25.11.2019 року матеріали спадкової справи були витребувані у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М..

Розгляд справи відкладено на 06.02.2020 року.

У зв`язку з неявкою сторін 06.02.2020 року розгляд справи відкладено на 18.03.2020 року.

На виконання вимог ухвали суду від 25.11.2109 року матеріали спадкової справи були надані до суду 17.02.2020 року.

У судовому засіданні 18.03.2020 року суд протокольною ухвалою залучив до участі в якості третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_2 , яка є правонаступником померлого ОСОБА_5 ..

У судовому засіданні 18.03.2020 року відповідачка та третя особа заперечували проти вимог та просили відмовити.

Розгляд справи був відкладений на 06.05.2020 року.

У судове засідання 06.05.2020 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника позивача, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. Сторона відповідача та третя особа поважність причин неявки суду не повідомила та жодних клопотань не заявляла.

У відповідності до ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на належне сповіщення сторін про розгляд справи, не повідомленням ними причин своєї неявки, а також відсутність будь-яких клопотань від сторін, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 13.05.2020 року.

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (найменування якого з 21.12.2009 року стало Публічне акціонерне товариства «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 20 червня 2008 року, відповідно до якого позичальнику банк надав кредит у розмірі 25 500, 00 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, та не пізніше 20 червня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору (п.1.1, 1.2 кредитного договору).

За користування кредитними коштами було визначено проценту ставку 15% річних.

У забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_1 , про що свідчить довідка з реєстру нерухомості від 24.09.2018 року.

Також за розглядом справи встановлено, що банк звертався до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (поручителя) про стягнення боргу.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року (справа №522/1434/14-ц) стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 21 361, 61 дол. США та судові витрати.

Розрахунок заборгованості за вказаним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси здійснено станом на 10.01.2014 року.

Рішення набрало чинності 10 лютого 2015 року та згідно позовних вимог, що не спростовано відповідачем, вказане заочне рішення суду від 29.01.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виконано не було.

Згідно розрахунку боргу, наданого до даного позову, заборгованість позичальника за вказаним кредитним договором розрахована станом на 24.09.2018 року та складає по кредиту та процентам - 40 583.95 дол. США та пені у розмірі 334 440, 53 грн., з яких:

- 16 383, 62 дол. США - борг по кредиту;

- 23 745, 33 дол. США - борг по відсотках, нарахованих по 31.08.2018 року;

- 144 914, 76 грн. - пеня за несвоєчасне погашення боргу за кредитом за період із 24.09.2017 року по 24.09.2018 року;

- 189 525, 77 грн. - пеня за несвоєчасне погашення боргу за процентами за період із 24.09.2017 року по 24.09.2018 року.

При цьому за розглядом справи судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції 11.02.2016 року зроблено актовий запис №1648 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.116).

Із матеріалів витребуваної судом спадкової справи №38/2016 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 встановлено, що спадкоємницею померлого є дружина померлого - ОСОБА_2 та 16 вересня 2016 року останній було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 59512826 від 16.09.2016 року).

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Застава є способом забезпечення виконання зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.572 ЦК України, ст.1, ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленим іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь - якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

За змістом ст. 11 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

Отже, суд вбачає, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Між тим, суд не погоджується із сумою боргу, в рахунок погашення якої заявлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки виходячи із наступного .

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вже було встановлено судом, банк скористався своїм правом та звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси із позовом про дострокове стягнення боргу за кредитним договором солідарно із позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 .. Заочне рішення суду набрало чинності 10.02.2015 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, пред`явлення банком позову до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалення в 2015 році відповідного заочного рішення свідчить про те, що кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто після зміни банком строку виконання основного зобов`язання право кредитодавця нараховувати інші передбачені договором платежі припинилося.

Окрім того, згідно пункту 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положенняст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який виник за життя спадкодавця.

Між тим, суд вбачає, що заборгованість за кредитним договорам (по відсоткам та пені) нараховувалась банком як після використання свого права на звернення до суду з вимогами про дострокове повернення кредиту, так і після смерті позичальника (10.02.20216 року).

Отже, суд вбачає, що нарахування процентів та пені за умовами кредитного договору після ухвалення заочного рішення суду від 29.01.2015 року є безпідставним, та окрім того нарахування будь-яких виплат за кредитним договором після 10.02.2016 року (смерті позичальника) є також необґрунтованим.

Таким чином, з огляду на викладене суд приходить до висновку про необґрунтованість розміру заборгованості, в рахунок погашення якої заявленого вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже і не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку.

У відповідності до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 509, 525, 526, 530, 536, 599, 1048, 1049, 1050, 1054, 1216, 1281, 1282 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст. 5, 10-13, 43, 49, 81, 89, 141, 178, 223, 239, 247, 258, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, місцезнаходження м. Київ, вул. Андріївська, 2/12) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_3 ), третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 284, 354 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ XII доповнено пунктом 3 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

Повний текст рішення складено 13.05.2020 року.

Суддя Л.В. Домусчі