Справа № 355/1527/19
Провадження № 2/355/57/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року Баришівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Коваленка К.В.

за участі секретаря Старенької С.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача і заперечення відповідача

16 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ніколенка Євгена Анатолійовича ( в подальшому Покупець, Позивач) звернулася в суд з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( надалі Продавець, Відповідач ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ( надалі Відповідач ІІ ) про визнання договорів недійними. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 15 березня 2019 року між нею та відповідачем І було укладено Договори поставки 1 (надалі - Договори) б/н, відповідно до умов яких, Продавець зобов`язався передавати у власність Покупця товар, а саме плитку та сантехнічні вироби, а Покупець зобов`язалась приймати товар та оплачувати за нього певні грошові кошти.

В інтересах Продавця ОСОБА_2 діяв Відповідач-2 як комерційний директор суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , з яким Позивач в подальшому безпосередньо здійснювала комунікацію стосовно виконання умов вищевказаних Договорів.

З метою виконання умов Договорів, Позивачем були здійсненні усні замовлення на товар, перелік, асортимент, ціна та орієнтовні строки поставки якого були відображені у рахунках на оплату по замовленням:

- № НОМЕР_1 від 15 березня 2019 року на суму 221 052 (двісті двадцять одна тисяча п`ятдесят дві) грн. 00 коп.;

- № 00717 від 15 березня 2019 року на суму 39 883 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 68 коп.;

- № 00753 від 10 квітня 2019 року на суму 103 515 (сто три тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн. 00 коп.

По кожному з перерахованих вище замовленнях, Позивачем була здійснена 100% готівкова оплата на користь Відповідача-2, що підтверджується особистими підписами останнього на всіх рахунках на оплату по замовленнях про отримання від Позивача 100% передоплати по кожному з 3 (трьох) замовлень - на суми 221 052,00 грн., 39 883,68 грн. та 103 515,00 грн. відповідно, а всього на суму 364 450 (триста шістдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 68 коп.

Як вбачається з рахунків на оплату по замовленням, максимальний строк поставки товару Покупцю становить 45 (сорок п`ять) днів.

Однак всупереч строкам, встановленим у рахунках на оплату по замовленням, ні Відповідачем-1, ні Відповідачем-2 не були виконані умови договорів на здійснення поставки товару в повному обсязі, натомість Відповідачем-2 було частково передано у власність Позивачу товар на загальну суму 134 658 (сто тридцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн. 68 коп.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, що були сплачені Позивачем на рахунок Відповідача-2 в якості передоплати за товар, та які наразі перебувають у розпорядженні Відповідача-2 становить 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп.

Договори від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 були підписані «комерційним директором ОСОБА_3 , який діяв на підставі Виписки з ЄДРЮОФОПГФ».

20 вересня 2019 року в ході перемовин щодо виконання договірних зобов`язань, Позивачкою було оглянуто та в подальшому отримано від Відповідача-2 фотокопію довіреності від 06 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою Сніжаною Миколаївною та зареєстрованою в реєстрі за № 1074, відповідно до якої, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником як фізичної особи-підприємця, зокрема перед фізичними особами з правом укладення від її імені договорів поставки, купівлі-продажу товарів тощо.

Як вбачається із наданої довіреності, строк її дії становить з 06 листопада 2015 року до 06 листопада 2018 року.

Тобто повноваження Відповідача-2 щодо представництва ФОП ОСОБА_2 втратили чинність 07 листопада 2018 року, та відповідно були відсутні в ході укладення з Позивачем Договорів поставки від 15 березня 2019 року.

Посилаючись на приписи ст. 202, ч.1,2 ст.205, ст.207, ч.1 ст.11212 ЦК України просила суд :

- визнати недійсними Договора поставки б/н, укладені 15 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 39 883 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 68 коп. та на суму 221 052 (двісті двадцять одна тисяча п`ятдесят дві) грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп., інфляційні втрати та 3% річних в розмірі 32 138 (тридцять дві тисячі сто тридцять вісім) грн. 39 коп., моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., а всього 271 930 (двісті сімдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять) грн. 39 коп.;

- судові витрати покласти на Відповідачів.

Відповідач 1 - ОСОБА_2 та Відповідач 2 ОСОБА_3 у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву не надали, доказів на спростування доводів позивача в судове засідання не представили.

ІІ. Заяви і клопотання.

15.11.2019 року за вх. № 8684 на адресу суду від представника позивача адвоката Ніколенка Євгена Анатолійовича надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову ( а.с. 44).

25.11.2019 року в ході підготовчого судового засідання представник позивачів адвокат Ніколенко Євген Анатолійович звернувся до суду з клопотанням про відкладення підготовчого судового засідання з метою вирішення питання шляхом укладення мирової угоди ( а.с.73)

Від представника позивача адвоката Ніколенка Євгена Анатолійовича, 12.05.2020 року за вх.№2874 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

IV. Фактичні обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

15 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договори поставки б/н, відповідно до умов яких Продавець зобов`язався передавати у власність Покупця товар, а саме плитку та сантехнічні вироби, а Покупець зобов`язалась приймати товар та оплачувати за нього певні грошові кошти ( а.с.12-17)

Відповідно до преамбули Договорів, в інтересах Продавця ОСОБА_2 діяв ОСОБА_3 , як комерційний директор суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , з яким Позивач в подальшому безпосередньо здійснювала комунікацію стосовно виконання умов вищевказаних Договорів.

З метою виконання умов Договорів, Позивачем були здійснені усні замовлення на товар, перелік, асортимент, ціна та орієнтовні строки поставки якого були відображені у рахунках на оплату по замовленням :

- № НОМЕР_1 від 15 березня 2019 року на суму 221 052 (двісті двадцять одна тисяча п`ятдесят дві) грн. 00 коп. ( а.с.18);

- № 00717 від 15 березня 2019 року на суму 39 883 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 68 коп. ( а.с.19);

- № 00753 від 10 квітня 2019 року на суму 103 515 (сто три тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн. 00 коп. ( а.с.20).

По кожному з перерахованих вище замовленнях, Позивачем була здійснена 100% готівкова оплата на користь ОСОБА_3 , що підтверджується особистими підписами останнього на всіх рахунках на оплату по замовленнях про отримання від Позивача 100% передоплати по кожному з 3 (трьох) замовлень - на суми 221 052,00 грн., 39 883,68 грн. та 103 515,00 грн. відповідно, а всього на суму 364 450 (триста шістдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 68 коп.

Як вбачається з рахунків на оплату по замовленням, максимальний строк поставки товару Покупцю становить 45 (сорок п`ять) днів.

Судом встановлено, що всупереч строкам, встановлених у рахунках на оплату по замовленнях, Відповідачами не були виконані умови договорів на здійснення поставки товару в повному обсязі, натомість Відповідачем-2 було частково передано у власність Позивачу товар на загальну суму 134 658 (сто тридцять чотири тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн. 68 коп.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, що були сплачені Позивачем на рахунок Відповідача-2 в якості передоплати за товар, та які наразі перебувають у розпорядженні Відповідача-2 становить 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп.

З метою врегулювання ситуації щодо поставки товару на суму 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп. або повернення вказаних грошових коштів Позивачу, 20 вересня 2019 року між сторонами були проведені переговори в ході яких, останній пояснив, що наразі не може виконати зобов`язання щодо поставки товару Позивачу, у зв`язку з чим запевнив, що ним у строк до 26 вересня 2019 року включно буде здійснене повернення грошових коштів в розмірі 229 792 грн. ( а.с.21 ).

V. Позиція суду.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дослідивши в судовому засіданні надані суду докази на обґрунтування позовних та давши їм правову оцінку, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову.

VІ. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено в судовому засіданні, Договори від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 були підписані «комерційним директором ОСОБА_3 , який діяв на підставі Виписки з ЄДРЮОФОПГФ», тобто в даному випадку має місце представництво, положення якого врегульовані главою 17 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до положень статті 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 239 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Частиною 3 статті 244 цього кодексу визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Судом безспірно встановлено, що довіреність від 06 листопада 2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою Сніжаною Миколаївною та зареєстрована в реєстрі за № 1074, відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником як фізичної особи-підприємця, зокрема перед фізичними особами з правом укладення від імені ОСОБА_2 договорів поставки, купівлі-продажу товарів тощо, має строк дії до 06 листопада 2018 року.

Таким чином, повноваження Відповідача-2 щодо представництва ФОП ОСОБА_2 , втратили чинність 07 листопада 2018 року, та відповідно були відсутні в ході укладення з Позивачем Договорів поставки від 15 березня 2019 року.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частиною 2 статті 203 цього кодексу визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відтак, укладаючи та підписуючи 15 березня 2019 року від імені ОСОБА_2 Договори з Позивачкою, Відповідач-2 ОСОБА_3 не мав жодних повноважень на такі дії від імені Відповідача-1, оскільки строк дії довіреності № 1074 від 06 листопада 2015 року сплив 06 листопада 2018 року, натомість будь-які інші підстави та/або документи (договори), що підтверджували б наявність повноважень ОСОБА_3 на укладення 15 березня 2019 року з Позивачкою від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Договорів, були відсутні.

Разом з тим суд вважає, що подальше виконання умов Договорів Відповідачем-2, а саме часткова поставка товару на користь Позивача на суму в розмірі 134 658 грн. 68 коп. не може слугувати доказом схвалення особою, яку представляють, правочину з огляду на наступне.

Так, статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, стаття 241 ЦК України передбачає наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що оскільки ОСОБА_3 , підписуючи від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Договори поставки від 15 березня 2019 року з ОСОБА_1 не мав на те відповідних повноважень передбачених главою 17 Цивільного кодексу України, тому такі Договори підлягають визнанню судом недійсними.

Суд звертає свою увагу на той факт, що однією із вимог даної позовної заяви є стягнення з Відповідача-2 на користь Позивача суми грошових коштів в розмірі 229 792 грн. 00 коп. відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, яка регулює питання повернення безпідставно набутого майна.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникало це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі, наприклад у випадку невиконання особою, яка отримала майно передбачених домовленістю зобов`язань.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 3.06.2015 у справі №6-100цс15.

Таким чином, оскільки Договори поставки від 15 березня 2019 року укладені Відповідачем-2 без наявності будь-яких повноважень на їх укладення від імені Відповідача-1, які й стали правовою підставою для набуття Відповідачем-2 за рахунок Позивача майна - грошових коштів в розмірі 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп., визнані судом недійсними, тому питання повернення Відповідачем-2 Позивачу вказаних грошових коштів регулюється статтею 1212 Цивільного кодексу України, тобто повернення безпідставно набутого майна потерпілій ОСОБА_1 , оскільки правові підстави для збереження грошових коштів Позивача в розмірі 229 792 грн. у ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до ч.2 ст. 1214 Цивільного кодексу України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Положеннями статті 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З огляду на вищевикладене, оскільки Договори поставки мають бути визнані судом недійсними з 15 березня 2019 року, тобто з моменту їх укладення, тому нарахування інфляційних втрат та 3% річних мають відбуватись з моменту визнання правочинів недійсними, а саме з 15 березня 2019 року.

Відтак, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на суму безпідставно набутих Відповідачем-2 грошових коштів в розмірі 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп. виглядає наступним чином:

Розрахунок інфляційних втрат:

період прострочення становить 211 днів ( з 15.03.2019 по 11.10.2019)

індекс інфляції 101,8 % ( м/м)

заборгованість 229 792,00 грн.

Таким чином, розмір інфляційних втрат на суму заборгованості становить 28 153,23 грн. ( 211/31 х 1,8% х 229 792,00 грн. = 28 153 грн.)

Розрахунок 3% річних на суму заборгованості :

період прострочення становить 211 днів ( з 15.03.2019 по 11.10.2019)

Таким чином, розмір 3% річних на суму заборгованості становить 3 985,16 грн..

( 211/365 х 3% х 229 792,00 грн. = 3 985,16 грн).

Загальна сума штрафних санкцій згідно ч.2 ст. 625 ЦК України становить 32 138 грн.39 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Суд вважає, що звертаючись до суду з позовними вимогами в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. позивач безпідставно посилається на положення статті 1167 ЦК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо постачання певної продукції, які за своєю правовою природою є договорами купівлі-продажу з огляду на суб`єктний склад учасників договору та наміру придбання товару Позивачем для власного використання без мети його подальшого збуту.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правовідносини з приводу даного спору регулюються главою 54 ЦК України, нормами якої не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення зобов`язання і в договорах від 15.03.2019 року ( а.с.12-17).

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

З 1 липня 2019 року встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 2007 грн.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи ту обставину, що позивачем ОСОБА_1 згідно квитанцій № 45105805 та № 45105899 від 11.10.2019 року сплачено судовий збір в розмірі 3 487, 71 грн. за подання позовної заяви до суду , то суд вважає за необхідне стягнути дані кошти із відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 18,141, 258-259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 177, 203, 215, 237, 239, 241,244, 509, 536, 625, 1212 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір поставки б/н, укладений 15 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 39 883 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 68 коп.;

Визнати недійсним Договір поставки б/н, укладений 15 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 221 052 (двісті двадцять одна тисяча п`ятдесят дві) грн. 00 коп.;

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 Паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 24.04.2002 року) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Дніпровським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області 24 листопада 2010 року, РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 229 792 (двісті двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 00 коп., інфляційні втрати та 3% річних в розмірі 32 138 (тридцять дві тисячі сто тридцять вісім) грн. 39 коп. та судові витрати в розмірі 3 487 грн.( три тисячі чотириста вісімдесят сім грн.71 коп.), а всього стягнути 265 418 ( двісті шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімнадцять грн.) 10 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині відшкодування моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Баришівський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Баришівського

районного суду К. В. Коваленко