У Х В А Л А

09 квітня 2020 року

м. Київ

Справа № 308/11052/18

Провадження № 14-60цс20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - уповноважена особа Фонду, АТ «Дельта банк», банк відповідно) Кадирова Владислава Володимировича про визнання кредитором і включення до переліку вкладників

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року (судді Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Мацунич М. В.) та

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати його кредитором та зобов`язати відповідачів включити до переліку вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на отримання коштів у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за договором банківського вкладу від 19 лютого 2015 року № 009-06502-190215 у розмірі, еквівалентному 5298,42 долара США, та провести відповідну виплату.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 19 лютого 2015 року між ним та АТ «Дельта банк» укладено договір банківського вкладу № 009-06502-190215 , за яким сума вкладу становила 5200 доларів США, процентна ставка - 5,5 % річних, строк дії договору - до 20 травня 2015 року.

Банк відкрив вкладнику вкладний рахунок № НОМЕР_2 . Нараховані відсотки за вкладом виплачуються щомісячно шляхом зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_3 .

Платіжним дорученням від 19 лютого 2015 року № 46135782 кошти в сумі 5200 доларів США зараховано на вкладний рахунок № НОМЕР_2 .

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення АТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта банк» Кадирова В. В.

До введення тимчасової адміністрації позивачу було нараховано та зараховано на поточний рахунок № НОМЕР_3 кошти в сумі 11,07 долара США, на рахунок № НОМЕР_4 - 98,42 долара США як відсотки.

Згідно з довідкою від 11 листопада 2015 року № 05-3117313 АТ «Дельта банк» у позивача відкрито такі рахунки із облікованими на них коштами: № НОМЕР_2 - 5200 доларів США; № НОМЕР_4 - 98,42 долара США; № НОМЕР_3 - 11,07 долара США; № НОМЕР_5 - 0,33 долара США.

Для отримання виплати позивач звернувся з відповідною заявою до банку-партнера - Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк». У проведенні виплат йому відмовлено з підстав відсутності у реєстрах вкладників для виплати відшкодування.

За заявою на перерахування коштів від 08 жовтня 2015 року позивачу виплачено 297,32 грн (еквівалент 11,07 долара США). Виплат за рахунком № НОМЕР_2 у розмірі 5200 доларів США та за рахунком № НОМЕР_4 у розмірі 98,42 долара США не проведено. У зв`язку із цим позивач повторно 02 жовтня 2015 року звернувся із заявою до уповноваженої особи Фонду.

У жовтні 2015 року на адресу позивача надійшов лист № 05-3107057 про те, що він включений до переліку вкладників, які мають право на отримання коштів у межах гарантованої суми відшкодування за вкладами. Проте виплати за договором вкладу від 19 лютого 2015 року № 009-06502-190215 не проводяться.

28 жовтня 2015 року позивач надіслав на адресу уповноваженої особи Фонду кредиторську вимогу, однак відповіді на неї не отримав. За захистом своїх прав звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 липня 2019 року (суддя Деметрадзе Т. Р.) позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_1 вкладником АТ «Дельта банк» відповідно до договору банківського вкладу від 19 лютого 2015 року № 009-06502-190215, включено ОСОБА_1 до переліку вкладників АТ «Дельта банк», які мають право на отримання коштів у межах гарантованої Фондом суми за договором банківського вкладу від 19 лютого 2015 року № 009-06502-190215 у розмірі, еквівалентному 5298,42 долара США, та проведено відповідну виплату. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично позивачу відмовлено в отриманні гарантованої суми відшкодування. Внаслідок бездіяльності відповідача позивача не включено до реєстру вкладників АТ «Дельта банк», тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу Фонду та АТ «Дельта банк» в особі уповноваженої особи Фонду задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 липня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено ОСОБА_1 право звернення із позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. Тому спір, що виник між сторонами, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції зазначив, що аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справах № П/811/3526/15, № 813/6392/15.

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Вважав, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

ОСОБА_1 зазначив, що 21 жовтня 2016 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відмовлено у відкритті провадження у справі № 807/1526/16 через підсудність справи господарському судочинству.

23 грудня 2016 року ухвалою Господарського суду м. Києва позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі № 907/804/16, оскільки справа підсудна судам загальної юрисдикції.

На думку ОСОБА_1 , апеляційний суд не врахував, що у справі є два відповідачі, один з яких є суб`єктом владних повноважень, а інший - ні. Вимоги до уповноваженої особи Фонду та Фонду є взаємопов`язаними. Зокрема, уповноважена особа Фонду визначає вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, та включає їх до переліку.

На момент звернення з позовом спір підлягав розгляду за правилами цивільного судочинства, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16.

Крім цього, у справі № 498/496/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що постановлення 27 липня 2016 року Одеським окружним адміністративним судом ухвали про закриття провадження у справі № 815/3167/16, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року, поставило під загрозу сутність гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. З огляду на можливість виникнення юрисдикційного конфлікту та на імперативний припис частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір слід в цілому вирішити за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 20 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 ЦПК України, за якою, як зазначив суд, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що оскільки ОСОБА_1 оскаржує судове рішення з підстав порушення правил юрисдикції, то справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Однак такі висновки Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими та не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду з огляду на таке.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду керувалася пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, за яким касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначена норма міститься саме у законі, яким змінений порядок розгляду судових справ, зокрема, в суді касаційної інстанції, і визначає застосування (дію в часі) цього закону в частині застосування запроваджених змін щодо касаційних скарг, поданих до набрання вказаним законом сили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На час звернення з касаційною скаргою та вирішення Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду набрав чинності (19 жовтня 2019 року) Закон України від 02 жовтня 2019 року № 142-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та щодо строків повернення справи» (далі - Закон № 142-IX), відповідно до якого частина шоста статті 403 та частина шоста статті 404 ЦПК України викладені в нових редакціях.

Так, відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати (частина шоста статті 404 ЦПК України).

Тобто зміни до статей 403 та 404 ЦПК України внесено іншим законом - Законом № 142-IX, і «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX не регулюють порядок застосування Закону № 142-IX.

Зі змісту оскаржуваної постанови Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вбачається, що апеляційний суд закрив провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, тому має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду за період 2018 - 2019 років розглянула низку подібних справ за позовами фізичних осіб до Фонду, уповноваженої особи Фонду стосовно порушення прав фізичних осіб на включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у банку, що ліквідується, у межах гарантованої суми відшкодування за рахунок Фонду, та зробила такі висновки:

Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України (далі - НБУ), визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина перша статті 26 Закону № 4452-VI).

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті (частина друга статті 26 Закону № 4452-VI).

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону № 4452-VI).

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному вебсайті Фонду (частина третя статті 27 Закону № 4452-VI).

Правовідносини між Фондом і вкладником щодо формування переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо виплати гарантованої державою суми відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку, продажу його майна. А тому в указаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду. Правовідносини щодо включення вимог вкладника до реєстру відшкодувань вкладникам не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого державою відшкодування вкладникам.

Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами.

Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такі висновки Великої Палати Верховного Суду містяться, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справах № 727/8505/15-ц, № 813/6392/15, № 813/6392/15 та № П/811/3526/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, від 05 червня 2019 року у справі № 804/6586/15, від 11 вересня 2019 року у справах № 826/19355/15 та № 761/41023/17, 15 січня 2020 року у справі № 826/4522/15 та багатьох інших.

Викладена позиція Великої Палати Верховного Суду із цього питання є усталеною.

Крім того, у своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу судів на порядок вирішення спору у разі наявності конфлікту юрисдикцій, про що зазначено, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17 та інших, і від своїх висновків не відступала.

Отже, Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання кредитором і включення до переліку вкладників за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року - повернути на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко

Т. О. Анцупова В. С. Князєв

С. В. Бакуліна Л. М. Лобойко

Ю. Л. Власов Н. П. Лященко

М. І. Гриців О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

В. І. Данішевська О. С. Ткачук

Ж. М. Єленіна В. Ю. Уркевич

О. С. Золотніков О. Г. Яновська