Справа № 488/3580/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/752/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 травня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргоюОСОБА_1 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено о 13 годині 18 хвилин, 20 лютого 2020 року, в приміщенні Корабельного районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Л.І., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

З 1986 по 19 липня 2017 роки він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За час спільного проживання у них народилось дві спільні доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Крім того, проживаючи однією сім`єю з ОСОБА_5 , вони піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, за спільні сумісні кошти набували майно. Спільними зусиллями та за спільні кошти вони також проводили ремонт та перебудову житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відповідачі почали чинити йому перешкоди у проживанні та користування вказаним житловим будинком, наполягати на його виселенні.

Посилаючись на викладене, позивач, після декількох уточнено позовних вимог, кінцево просив встановити юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати його та ОСОБА_5 спільною сумісною власністю реконструйований житловий будинок літ. А-1 та новостворений житловий будинок літ. Б-1; гараж літ. Г; душ літ. Д; навіси літ. В та літ. Е; сарай літ. С; погріб літ. П; хвіртка , ворота літ. № 1,2; що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Позивач подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, в частині відмови в позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити, в цій частині, нове рішення - про задоволення названої позовної вимоги.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду 1 інстанції, в частині відмови в установлені факту спільного проживання однією сім`єю - скасувати, оскільки суд постановив його без додержання норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи в позові, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не доведено зазначених в позові обставин.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, посилаючись на наступне.

За Конституцією України, ст.ст.4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204,215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей12,78,81,263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей77 - 78, ч.ч. 3-4 ст.82,89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Згідно з частинами 1, 2 ст.54 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції не врахував, що згідно п.1 розділу V11 Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України (1970 року), який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану ( ч.2 ст.6 цього Кодексу).

Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, з настанням певних юридичних наслідків цивільно-процесуальним законодавством, на той не передбачалося.

Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя.

В інших випадках, встановлення фактів проживання однією сім`єю, у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Майнові права та обов`язки членів сім`ї, до яких відносилися і названі вище особи, регулювалися ст. 17 ЗУ «Про власність».

Можливість встановлення бажаного позивачем юридичного факту, вперше передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, в редакції, що набрала чинності з 1 січня 2004 року.

Так, з набранням чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України, пунктом 2 статті 3 вказаного Кодексу було визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пункт 4 даної статті зазначає, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, з указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Таким чином, у судовому порядку можна встановити бажаний позивачем факт лише з 01 січня 2004 року, і саме про таке й просив ОСОБА_1 у своєму позові.

Вказані ним обставини сторонами не заперечувалися та були підтверджені свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які зазначали, що позивач та ОСОБА_5 проживали разом, вели спільне господарство.

Згідно даних, що містяться в паспорті, ОСОБА_1 з 23 вересня 1986 року і до тепер зареєстрований в належному ОСОБА_5 будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Вищевикладене засвідчує факт спільного проживання однією сім`єю, оскільки матеріалами справи достеменно встановлений факт спільного проживання позивача разом із ОСОБА_5 , ведення останніми спільного господарства, проведення спільних витрат тощо.

Але, враховуючи, що нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) не передбачалось таке поняття, як «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу», то відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання у період з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим більше, що позивач в позовній заяві, такого і не вимагав.

За такого, колегія суддів вважає за необхідне, встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті останньої), як було заявлено в позовній заяві.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи як щодо визначення можливого періоду для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, такі і наявності підстав для встановлення такого факту, у зв`язку із чим рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, у цій частині підлягає скасуванню, з прийняттям постанови, про часткове задоволення позову та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось, оскільки позивачем не оскаржувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - скасувати, та, в цій частині, прийняти постанову, якою зазначену вимогу задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року.