Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

місто Київ

справа № 761/38577/16-ц

провадження № 61-35075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідача - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А. від 04 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 13765, щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором від 09 листопада 2006 року № 730-ф на загальну суму 319 458, 49 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 09 листопада 2006 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк»

(далі - ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») укладено кредитний договір № 730-Ф, відповідно до умов якого банк надав боржнику кредит у сумі 300 000, 0 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. 04 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., за заявою відповідача вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача на користь відповідача суми заборгованості за кредитом у період з 01 серпня 2013 року до 24 травня 2016 року у розмірі 319 458, 49 дол. США.

На думку позивача, виконавчий напис підлягав визнанню судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки третьою особою (приватним нотаріусом) всупереч вимогам Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), не перевірено безспірність заборгованості за кредитом. Нотаріусу не подавалися документи, які підтверджували право вимоги заявника, а також докази отримання боржником вимоги кредитора про дострокове стягнення, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не врахував, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2014 року в цивільній справі № 370/2695/13-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення тієї ж суми заборгованості за кредитом, що свідчить про подвійне стягнення боргу.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому суд керувався тим, що з боку відповідача Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») відсутні будь-які порушення прав, свобод чи інтересів позивача ОСОБА_1 . Стороною позивача не надано доказів про те, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону, не доведено факт подвійного стягнення заборгованості.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 08 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, керувався тим, що на підтвердження безспірності заборгованості позивача нотаріусу надані кредитний договір, договори про внесення змін та доповнень, договір іпотеки, вимогу щодо дострокового повернення кредиту з доказами її направлення, виписку з рахунку позивача та розрахунок заборгованості. Таким чином, відповідачем в повному обсязі виконані вимоги Порядку; нотаріусу надано всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості. Наведена в апеляційній скарзі сума боргу, яка на думку позивача могла виникнути за період, зазначений у виконавчому написі, апеляційним судом визнано необґрунтованою, оскільки вона вирахувана без врахування умов договору щодо дострокового стягнення всієї суми боргу, штрафних санкцій, порядку нарахування відсотків на прострочені платежі. Посилання на подвійне стягнення заборгованості з урахуванням рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2014 року, апеляційний суд не взяв до уваги, оскільки у зазначеному рішенні та у виконавчому написі заборгованість стягується за різні періоди, а крім того відповідно до інформації про виконавче провадження № 46801687, останнє не завершене, у зв`язку поверненням виконавчого документа стягувачеві. Тобто, заборгованість за кредитним договором на час розгляду справи не погашена, а тому підстави вважати, що відбудеться подвійне стягнення заборгованості відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу,

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що Закон України «Про нотаріат» урегульовує порядок вчинення нотаріальних дій і не встановлює випадків вчинення виконавчих написів на боргових документах, а тому нотаріус на підставі пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», повинен відмовити у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вчинення виконавчого напису на кредитному договорі не передбачено та не дозволено законом, а такі дії нотаріуса є порушенням статті 18 ЦК України. Для вчинення спірного виконавчого напису приватний нотаріус прийняв документи, які не відповідають вимогам статті 47 Закону України «Про нотаріат» та пункту З глави 8 Порядку, оскільки аркуші кредитного договору з додатками на якому вчинено спірний виконавчий напис не прошиті у спосіб, який унеможливлює їх роз`єднання, що є підставою для повернення документів нотаріусом. Сума заборгованості за кредитом у розмірі 189 658, 61 дол. США, визначена до стягнення, не відповідає умовам кредитного договору та не може бути підтверджена, оскільки за період з 01 серпня 2013 року до 26 травня 2016 року заборгованість за 34 місяці (період стягнення) періодичних платежів може скласти 99 329, 64 дол. США (2 921,46 X 34), а таким чином сума стягнутої заборгованості не відповідає умовам кредитного договору та не є безспірною. Спірний виконавчий напис вчинено без надання доказів заборгованості нотаріусу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності

Законом № 460-IX.

Ухвалою Верховного суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 листопада 2006 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, зі змінами та доповненнями до нього.

Відповідно до умов зазначеного договору банк надав боржнику кредит у сумі 300 000, 0 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк»

(далі - ПАТ «Сведбанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, що підтверджується випискою з договору купівлі- продажу прав вимоги.

15 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, що підтверджується відповідним договором, згідно з якими відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором від 09 листопада 2006 року № 730-Ф, що укладений між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник якого є ПАТ «Сведбанк», який своєю чергою був правонаступником ЗАТ «ТАС - Інвестбанк») та ОСОБА_1 на користь позивача.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна № 730-Ф/ІП-1 з подальшими внесеннями змін та доповнень до нього, а саме: земельної ділянки, площею 3, 050 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , Макарівський район, смт Макарів та цільовим призначенням для промислового використання, яку сторони станом на 26 травня 2011 року оцінили у 438 900, 00 дол. США.

04 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. за заявою відповідача від 04 липня 2016 року вчинено виконавчий напис про стягнення виниклої заборгованості за період часу з 01 серпня 2013 року до 24 травня 2016 року з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ПАТ «Альфа-Банк» у сумі в розмірі 319 459, 49 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 189 658, 61 дол. США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 129 799, 88 дол. США.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк»

Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

У абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зазначено, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України.

Згідно із пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, допоки суд не встановить протилежне. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 та узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Як встановлено судами, позивач у грудні 2013 року звернувся до суду із позовом до відповідача про дострокове стягнення суми кредиту та рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2014 року в цивільній справі № 370/2695/13-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми заборгованості за кредитом

Встановивши, що у грудні 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до відповідача про дострокове стягнення суми кредиту, чим змінило строк виконання кредитного зобов`язання, Верховний Суд дійшов висновку, що позивач втратив право нарахування передбачених кредитним договором процентів за кредитом з моменту пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитом.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що, крім іншої заборгованості, до виконавчого напису нотаріуса включено також нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами, у тому числі, за період з серпня 2013 року до 24 травня 2016 року.

Отже, представлену нотаріусу заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» не можна було вважати безспірною, з огляду на що висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову з цих підстав є необґрунтованими та такими, які не відповідають вимогам закону.

Аналогічні правові висновки щодо спірності сум заборгованості у разі зміни строків виконання зобов`язання кредиторами викладені у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 320/545/19 (провадження

№ 61-18729св19), у постанові від 13 червня 2019 року у справі № 761/24390/15-ц (провадження № 61-31342св18), підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зробив висновок про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового про задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про задоволення позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача, зокрема, у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 551, 21 грн; у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у сумі 835, 09 грн; у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у сумі 1 102, 43 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. від 04 липня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 13765, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 09 листопада 2006 року № 730-ф на загальну суму 319 458, 49 дол. США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у сумі 2 488, 72 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик