Справа № 274/525/20
Провадження № 2/0274/948/20
Рішення

Іменем України

05.05.2020 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого -судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на земельну частку ( пай) в порядку спадкування, яка не охоплена заповітом, -

В с т а н о в и в :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого просить суд визнати за нею право власності на земельну частку ( пай) площею 4,4890 га., що знаходиться в полі № НОМЕР_1 , номер ділянки НОМЕР_2 , в межах земель Великонизгірецької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, в порядку спадкування за законом після смерті її матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2 . Спадкоємцями матері є вона та її брат ОСОБА_3 , який відмовився від спадщини. 16.09.1996 року державним нотаріусом Бердичівської нотаріальної контори позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В березні 2019 року брат позивачки випадково дізнався що їх покійній матері належить право на земельну частку ( пай). Зазначає, що на сьомій сесії сільської ради двадцять четвертого скликання 24.02.2003 року ОСОБА_2 була включена в додаткові списки. Державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ 02-04 № 000009 КПС " Здобуток Жовтня" с. Великі Низгірці Бердичівського району отримало 12.12.1995 року. 31.10.2019 року брат позивачки ОСОБА_3 , представляючи її інтереси, звернувся до Бердичівської державної нотаріальної контори з заявою видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку ( пай), однак постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв"язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на земельну частку ( пай).

Ухвалою суду від 23.03.2020 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем ( а.с.53-54).

В судове засідання сторони не з"явилися.

Позивачкою в позовній заяві зазначено, що розгляд справи вона просить провести за її відсутності.

Представник відповідача 28.04.2020 року до суду повторно спрямував заяву про визнання позовних вимог, просять розгляд справи провести за їх відсутності.

Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Судом встановлено, що згідно копії посвідки про народження № НОМЕР_3 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. В. Нізгурці Бердичівського району Житомирської області, її матір"ю є ОСОБА_2 ( а.с.10).

08.11.1964 року виконавчим комітетом Великонизгірецької сільської ради Бердичівського району Житомирської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ( а.с.11).

Згідно свідоцтва про смерть - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.12).

Як вбачається з свідоцтва про про право на спадщину за заповітом, яке видано 16.09.1996 року в м. Бердичеві Житомирської області, ОСОБА_1 , отримала після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступне спадкове майно : жилий будинок, розташований на землі мірою 0,30 га земельного фонду Великонізгурецької сільської Ради народних депутатів в с. В. Нізгурці Бердичівського району Житомирської обл. ( а.с. 13).

Згідно відповіді Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 26.03.2019 року на адвокатський запит, судом встановлено, що ОСОБА_2 була включена в додаткові списки на сьомій сесії сільської ради двадцять четвертого скликання від 24.02.2003 року ; КСП " Здобуток Жовтня " с. Великі Низгірці Бердичівського району отримало Державний акт на право колективної власності на землю 12.12.1995 року, серія ЖТ 02-04 ; 000009; ОСОБА_2 сертифікат на право на земельну частку ( пай) не отримувала ( а.с. 19-22).

Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори від 31.10.2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку ( пай), яке перебуває в КСП " Здобуток Жовтня" Великонизгірецька сільська рада, Бердичівський район, Житомирська область, після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.23).

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що її померла мати мала право на земельну частку (пай).

Проте, такі твердження належним чином не доведені.

Так, згідно з пунктом 11 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Частиною другою статті 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Нормами частини першої статті 22, частини другої статті 23 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» /далі - Указ № 720/95/ встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу № 720/95, право на земельну частку (пай)мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

За змістом наведеного вище, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання ; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю ; - одержання КСП цього акта . Отже право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є (ухвала Верховного суду України від 05 липня 2006 року).

Системний аналіз вищезазначеного вказує на те, що головним критерієм для визнання за особою права на земельну частку (пай) є членство у колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі, сільськогосподарському акціонерному товаристві, а також те, що особа є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членом зазначеного підприємства, кооперативу, товариства.

Відповідно до абзацу першого, другого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом - законодавством про працю України.

Згідно пункту 23, 24 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України, при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Таким чином, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Для набуття права на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності на день видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю і, відповідно, для спадкування такого права воно має існувати у спадкодавця на день відкриття спадщини.

В даному випадку доводи позивачки про підтвердження права померлого спадкодавця ОСОБА_2 на земельну частку(пай) лише включенням її до додаткового списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), не заслуговують на увагу та заявлених вимог не підтверджують. Крім того, такий список датований після смерті спадкодавця, тобто, поза межами її цивільної дієздатності.

Інших доказів про підтвердження права ОСОБА_2 на земельну частку (пай) позивачем не надано.

Таким чином, право на земельну частку (пай), яке позивачка просить встановити за нею у порядку спадкування, спадкодавець за життя не набув, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Такі висновки узгоджуються з викладеним в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року в справі № 372/510/17-ц провадження № 61-28880св18, яка враховується судом, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України та в якій вказано про неможливість наділення особи правом на земельну частку (пай) у приватну власність після її смерті.

Керуючись ст.ст. 12,13,76-81,141,1206,258-259,263-265,268,273, 354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на земельну частку ( пай) в порядку спадкування, яка не охоплена заповітом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий Т.М. Вдовиченко