Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 758/8383/15-ц

провадження № 61-20454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у складі судді Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визначення частки у спільному майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина.

ОСОБА_1 прийняла спадкове майно відповідно до заповіту, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 20 липня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1298.

28 грудня 2009 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_4 , державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2697 на спадкове майно, що складається з 32/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік матері позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві 10 серпня 2014 року .

ОСОБА_5 не був батьком ОСОБА_1 , тому вона не є його спадкоємицею.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яку прийняла ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-285, ОСОБА_2 отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_2 , що складається з трьох кімнат, загальною площею 72,0 кв. м, жилою площею 41,2 кв. м.

Зазначена квартира була зареєстрована на ім`я ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 13 січня 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 07 грудня 1998 року за № 767-С та зареєстрованого 26 січня 1999 року в Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна і записано у реєстрову книгу за реєстровим № 709/31313.

Зазначена квартира придбана ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_3 і є їх спільною сумісною власністю подружжя.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_2 після померлої матері.

Листами від 06 липня 2015 року № 675/02-14 та від 20 липня 2015 року № 2997/02-14 Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора відмовила у видачі такого свідоцтва у зв`язку з тим, що вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_5 - чоловіком ОСОБА_3 , а також зазначила, що виділити частку померлої ОСОБА_3 у спільному майні подружжя можливо тільки у судовому порядку.

Враховуючи те, що спірна квартира була придбана у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 вважала, що її матері ОСОБА_3 належала 1/2 частини вказаної квартири.

З урахуванням вищевикладеного позивач вважала, що має право на спадкування 1/2 частини квартири після померлої матері.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С., зареєстроване в реєстрі за № 3-285, видане ОСОБА_2 на спадщину - квартиру АДРЕСА_2 , всупереч нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є недійсним.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що складається з трьох кімнат, загальною площею 72,0 кв. м, жилою площею 41,2 кв. м, становила 1/2 частини; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С., зареєстроване в реєстрі за № 3-285, видане ОСОБА_2 на спадщину - квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позов в частині визначення частки подружжя у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру не підлягає задоволенню, оскільки вирішення питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить вимогам статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статей 27-31 ЦПК України.

В частині позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним суд зазначив, що таке свідоцтво не є правочином, а тому підстав для визнання його недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України немає. Крім того, судом встановлено, що оспорюване свідоцтво видано ОСОБА_2 відповідно до вимог ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернулась із апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявникові.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 не усунула недоліки апеляційної скарги, визначені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018 року, тому відповідно до вимог статей 185, 357 ЦПК України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2018 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року про повернення апеляційної скарги, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі має майновий характер, оскільки вона не заявляла вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно. На думку заявника, позовна вимога про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності є вимогою немайнового характеру, з урахуванням чого ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

У липні 2018 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 квітня 2018 року цю касаційну скаргу призначено судді -доповідачу Стрільчуку В. А.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року про повернення апеляційної скарги, витребувано матеріали справи № 758/8383/15-ц з суду першої інстанції, зупинено дію оскаржуваної ухвали до закінчення касаційного провадження та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2018 року витребувана справа надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1093/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 61-20454св18 передано судді - доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року розглядається Верховним Судом в порядку та за правилами, передбаченими ЦПК України, в редакцій чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали, а саме - подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року.

У січні 2018 року ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали апеляційного суду звернулась із заявою про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року. Цією ж ухвалою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків, а саме - зазначити реальну вартість спірного майна та з урахуванням сплаченого судового збору доплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 на виконання вимог вищезазначеної ухвали апеляційного суду зазначила вартість спірного майна, яка станом на 27 жовтня 2016 року становила 989 078,00 грн. Разом із цим ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру судового збору, яке обґрунтовувала тим, що вона є особою пенсійного віку, розмір її пенсії становить 1 597,18 грн, що підтверджується довідкою Пенсійного Фонду України від 08 лютого 2018 року № 2735, інших доходів не має, тому з урахуванням ціни спірного майна, не має можливості сплатити судовий збір. Крім того, зазначала, що предметом даного спору є вимоги немайнового характеру, оскільки предметом позову є вимоги про визначення частки померлої у спільному сумісному майні, вимог про витребування чи набуття права власності на майно нею не заявлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року відмовлено.

Іншою ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявникові.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не усунуто недоліки апеляційної скарги, визначені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018 року, а саме: не сплачено судовий збір, клопотання про поновлення строку для усунення недоліків апеляційної скарги нею не заявлено.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених положеннями законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги визначені статтею 356 ЦПК України.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи, що при поданні клопотання про зменшення суми судового збору, особа вправі очікувати задоволення судом такого клопотання, що очевидно надає їй підстави не сплачувати судовий збір у розмірі, що встановлений судом в ухвалі, тому одночасна відмова у задоволені клопотання про зменшення суми сплати судового збору та визнання неподаною і повернення апеляційної скарги, чи іншого процесуального звернення, є невиправданим, оскільки у разі відмови у задоволенні клопотання про зменшення суми судового збору, суд може продовжити строк заявнику для сплати судового збору.

Реалізація особою процесуального права на подання клопотання про зменшення суми судового збору не може оцінюватись судом як невиконання вимог ухвали суду про сплату судового збору та мати наслідком повернення апеляційної скарги, оскільки це за процедурою порушує право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції.

Тому апеляційний суд, розглядаючи клопотання ОСОБА_1 про зменшення суми судового збору та відмовляючи у його задоволенні, повинен був діяти відповідно до вимог частини другої статті 127 ЦПК України в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги: продовжити строк на усунення недоліків, а не одразу повертати апеляційну скаргу заявнику, адже у останньої не було можливості усунути зазначені недоліки з урахуванням процесуального рішення за клопотанням про зменшення суми судового збору.

Частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить вирішити питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 406, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко