Провадження №22-ц/812/581/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/5832/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О.,Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 13 січня 2020 року під головуванням судді Гуденко О.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 17 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (далі - ДП «Миколаївський суднобудівний завод») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначав, що працював провідним інженером у ДП «Суднобудівний завод імені 61 Комунара». Починаючи з 2014 року заробітну плату виплачували нерегулярно. 14 вересня 2016 року його було звільнено з посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, проте розрахунок по заробітній платі з ним не був проведений. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2017 року з ДП «Суднобудівний завод імені 61 Комунара» на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі - 25 099 грн. 99 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 15 000 грн., компенсацію інфляційний витрат - 13 673 грн. та вихідну допомогу - 7 339грн.83коп., а рішенням цього ж суду від 17 травня 2018 року стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 67 418 грн.80коп.

Як вказав позивач, дотепер належні йому суми ДП «Суднобудівний завод імені 61 Комунара» не сплатило.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 23 липня 2019 року у розмірі 88 623 грн. 10 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 38 741 грн. 38 коп.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 21 500 грн. 00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 23 089 грн. 00 коп. Стягнуто з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 445 грн. 89 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення при вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, просив змінити його в цій частині та стягнути з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 23 липня 2019 року у розмірі 88 623 грн. 10 коп.

Апелянт зазначав, що зменшуючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суд не врахував, що між сторонами відсутній будь-який спір про розмір коштів, які при звільненні відповідач мав виплатити позивачу. Також, на думку апелянта суд безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-259цс17.

Рішення суду в частині стягнення з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 23 089 грн. 00 коп. апелянт не оскаржував.

Відзив на апеляційну скаргу від ДП «Миколаївський суднобудівний завод» не надходив.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом № 169-к від 14.09.2016 року позивача було звільнено з ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення належні позивачу від підприємства суми не були виплачені, у зв`язку з чим заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19.07.2017 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09.10.2017 року (справа № 490/3160/17) стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 099 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 000грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 15 651 грн. 61 коп., вихідну допомогу у розмірі 7 339 грн. 83 коп., компенсацію моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.

В зв`язку із непогашенням заборгованості по заробітній платі рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.05.2018 року (справа № 490/2457/18) стягнуто з ДП "Миколаївський суднобудівний завод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року у розмірі 67 418 грн. 80 коп.

23 липня 2019 року відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі у розмірі 82 186 грн. 77 коп., що підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 від 31.07.2019 року (а.с. 58).

За таких обставин судом першої інстанції вірно розраховано, що за період з 01 квітня 2018 року по 23 липня 2019 року (період затримки розрахунку, що не охоплений попередніми судовими рішеннями, і до дня фактичного проведення розрахунку по заробітній платі із позивачем), тобто за 326 робочих днів, розмір середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні становить 88623грн.10коп. (271 грн. 85 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 326 днів). При цьому суд правильно виходив із розміру середньоденного заробітку позивача, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доцільності зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з ДП «Миколаївський суднобудівний завод» на користь ОСОБА_2 , до 21 500 грн. 00 коп. з огляду на нижчевикладене.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла наступного.

Так, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За такого Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції був врахований загальний розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі, у т.ч. з урахуванням невиплаченої вихідної допомоги - 89 526 грн. 60коп., яка попередніми судовими рішеннями була стягнута на користь ОСОБА_1 , а також розмір стягнутого на його користь цими судовими рішеннями відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 82 418 грн. 80 коп., розмір стягнутої моральної шкоди - 3 000 грн. та розмір стягнутої компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення термінів її виплати - 15 651 грн. 61 коп. Крім того, даним судовим рішенням було стягнуто на користь ОСОБА_1 23 089 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неспівмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та встановленим Великою Палатою Верховного Суду критеріям зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначення судом першої інстанції розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 21 500 грн.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - не можуть бути прийняті до уваги.

Помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 417 ЦПК України як на підставу обов`язковості застосування судом правової позиції Верховного Суду не впливає на правильність висновків суду, оскільки обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, передбачений приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що висновки суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої і апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, а тому суд безпідставно застосував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-259цс17 до даної справи, не заслуговують на увагу, оскільки пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства апелянтом.

Отже, суд дав належну оцінку наданим сторонами доказам та конкретним обставинам справи, дотримався розумного балансу між інтересами сторін, обґрунтовано врахував співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і дійшов правильного висновку про часткове задоволення даних вимог.

За такого, відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 13 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 07 травня 2020 року.