Суддя першої інстанції Куцаров В.І.
Провадження № 22-ц/812/804/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 травня 2020 року м. Миколаїв Справа № 483/1605/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Куцарова В.І., в залі судового засідання в м. Очаків, о 17 год. 38 хв., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

04 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, посилаючись на те, що з 1996 року він проживав з відповідачкою у цивільному шлюбі без його реєстрації, 28 лютого 2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а 01 жовтня 2018 року за судовим рішення шлюб було розірвано. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який, згідно договору купівлі-продажу від 24 вересня 2002 року, зареєстровано за ОСОБА_3 . Зазначене домоволодіння за час спільного проживання та за сумісні кошти було переобладнано та перебудовано, зокрема, збудовано на подвір`ї будинки для відпочиваючих 5 будівель, літню кухню, душ, альтанку, утеплено житловий будинок, проведено ремонт внутрішніх приміщень житлового будинку, збудований паркан. Таким чином, вартість нерухомого майна підвищилася в декілька разів, а тому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільним майном подружжя. Крім того, у шлюбі було придбано рухоме майно побутова техніка та меблі на загальну суму 15800 грн. Посилаючись на ст.ст. 60, 62 СК України ОСОБА_1 просив визнати спільним майном подружжя вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та вищевказане рухоме майно та здійснити поділ цього майна, виділивши йому Ѕ частку зазначеного житлового будинку, та рухоме майно загальною вартістю 7700 грн., а саме: холодильник «DELFA» -DBF-180» вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла - 1300 грн., платяну шафу - 1400 грн.; ОСОБА_3 виділити Ѕ частку будинку та рухоме майно загальною вартістю 8100 грн., а саме: газову плиту «NORD 501» вартістю- 1600 грн., меблеву стінку - 2300 грн., конвектор газовий - 1900 грн., холодильник FR-240 - 2300 грн. Стягнути з відповідачки Ѕ судових витрат.

21 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 де, посилалась на те, що у період шлюбу ними було придбано холодильник «DELFA» -DBF-180» вартістю 5000 грн., газову плиту «NORD 501» - 1600 грн., меблеву стінку - 2300 грн., диван та 2 крісла - 1300 грн., конвектор газовий - 1900 грн., холодильник FR-240 - 2300 грн., платяну шафу - 1400 грн., дриль ДУ-800- 400 грн., а до укладення шлюбу 24 вересня 2002 року нею придбано житловий будинок за особисті кошти. Вона є власником присадибної земельної ділянки площею 0,0292 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 квітня 2007 року. Відповідач у будинку не зареєстрований та ніколи не був зареєстрованим. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя рухоме майно згідно переліку на загальну суму 16200 грн. та виділити їй у власність частину майна: газову плиту «NORD 501» вартістю- 1600 грн., меблеву стінку - 2300 грн., конвектор газовий - 1900 грн., холодильник FR-240 - 2300 грн. всього на загальну суму 8100 грн.; виділити ОСОБА_1 у власність частину майна, що складає 1/2 частку спільної сумісної власності подружжя: холодильник «DELFA» -DBF-180» вартістю 5000 грн., диван та 2 крісла - 1300 грн., платяну шафу - 1400 грн., дриль ударну ДУ-800 - 400 грн., всього на загальну суму 8100 грн. Визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 прийнято до сумісного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Рішенням того ж суду від 20 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя та розподілено рухоме майно подружжя загальною вартістю 16 200 грн., згідно переліку наведеного ОСОБА_1 в позовній заяві, а також дриль ударну ДУ-800, вартістю 400 грн. Виділено у власність ОСОБА_1 рухоме майно загальною вартістю 8100 грн., згідно наведеного ним переліку у позовній заяві та дриль ударну ДУ-800, вартістю 400 грн.; у власність ОСОБА_3 виділено рухоме майно загальною вартістю 8100 грн., згідно переліку. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Визнано спільним майном подружжя рухоме майно загальною вартістю 16 200 грн. та здійснено його розподіл між сторонами згідно запропонованого ОСОБА_3 варіанту, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виділено у власність рухоме майно згідно переліку загальною вартістю 8100 грн. кожному. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок сплаченого судового збору 768 грн. 40 коп.

Підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання спільним майном подружжя та поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , місцевий суд вважав недоведеность цих позовних вимог, а саме, що позивачем не доведено факту збільшення вартості майна та істотність такого збільшення, а також оскільки спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, то у зв`язку з цим підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01 січня 2004 року та яким майнові права та обов`язки передбачались лише для подружжя.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 в частині визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю останньої, місцевий суд виходив із того, що спірний будинок є особистою приватною власністю останньої, оскільки придбаний до шлюбу, і такий висновок суду повністю узгоджується з вимогами ст. 57 СК України.

Не погодившись частково із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на його необґрунтованість, просив частково скасувати оскаржене рішення в частині відмову у визнанні сумісною власністю подружжя житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на час придбання спірного нерухомого майна станом на 24 вересня 2002 року житловий будинок не був придатний для проживання в ньому.

Ремонт будинку і будівництво нових будівель та споруд відбулося в основному за два роки, тобто до укладення шлюбу - 28 лютого 2004 року. В технічному паспорті у розділі «характеристики будинку, допоміжних будівель та споруд» зазначено рік їх побудови.

Всього з 2004 по 2019 роки від прийняття відпочиваючих отриманий прибуток сторін склав 388 000 грн., про що велися відповідні записи; доходи між сторонами ділилися порівну, про що не заперечувала ОСОБА_3

04 січня 2019 року БТІ були проведені поточні інвентаризаційно-оцінювальні роботи на спірний житловий будинок та за результатами обстеження встановлено, що за час шлюбу стан домоволодіння поліпшився, зокрема житловий будинок і господарські будівлі та споруди були відремонтовані і збудовані нові і в цілому вартість нерухомого майна збільшилась, а тому наявні правові підстави для визнання цього нерухомого майна спільним майном подружжям та визнання за ним Ѕ частки спірного домоволодіння.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_5 , доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх безпідставність, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовано тим, що в період придбання спірного будинку (вересень 2002 року - лютий 2004 року) сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому ОСОБА_1 не був членом сім`ї ОСОБА_3 в розумінні Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, чинного на той час. Також позивач не надав доказів на підтвердження того, що спірний будинок було придбано внаслідок його спільної праці з ОСОБА_3 і це було обумовлено угодою між ними. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю будинку, виділення йому у власність 1/2 частки зазначеного нерухомого майна не доведені належними, допустимими і достатніми доказами.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, який не передбачав жодних правових наслідків для сторін, в тому числі для ОСОБА_1 , отже до укладення шлюбу та введення нового Сімейного кодексу з 01 січня 2004 року у нього не виникало і не могло виникати жодних прав на це майно.

Твердження позивача про те, що будинок не був придатним для проживання не відповідає дійсності та є недоведеним.

Сам лише факт отримання позивачем доходів після 2004 року не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не підтверджують обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Крім того, спірний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0292 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ № 607123 від 12 квітня 2007 року.

Житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами придбаний ОСОБА_3 24 вересня 2002 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами 28 лютого 2004 року, а тому є особистою власністю ОСОБА_3 та не підлягає поділу як майно подружжя. Позивачем за первісним позовом не надано належних, допустимих та достатніх доказів збільшення вартості майна, а також того, що зазначене спірне майно було набуто ОСОБА_3 та ОСОБА_1 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, а тому він не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також без участі ОСОБА_3 , підтримавши доводи відзиву на апеляційну скаргу. З огляду на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції допустив розгляд справи без участі учасників справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 2004 року, а заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 жовтня 2018 року шлюб було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 вересня 2002 року, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_6 цілий житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за вищевказаною адресою, який складається з позначеною на плані літ. А-1- житловий будинок, житлова площа 27.30 кв.м, до якого примикають літ. Б- літня кухня, літ. Г- бесідка, літ. Д, Е, Ж, З, И - сараї, літ. К - вбиральня, та споруди.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1034819 від 18 липня 2003 року, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Сторони не заперечували, що спірний будинок було придбано за особисті кошти ОСОБА_3

12 квітня 2007 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0292 га для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку і господарських споруд за зазначеною адресою.

У ч. 1 ст. 24 КпШС 1969 року (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 24 вересня 2002 року) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України, відповідно до яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень ст.ст. 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України в постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 08 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами істотність збільшення за час шлюбу внаслідок його трудових та грошових затрат вартості придбаного відповідачем за договором купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому він не може бути визнаним об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ч. ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач стверджував, що від часу придбання відповідачкою спірного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, вартість цього майна як нерухомого об`єкта збільшилася внаслідок покращення його якісних характеристик, а саме внаслідок ремонту фасаду житлового будинку (утеплення та облицювання) та внутрішніх приміщень, а також зведенням на подвір`ї будинків для відпочиваючих, літньої кухні, душу. Ці всі облаштування значно збільшили вартість домоволодіння.

На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 надав технічний паспорт на спірний будинок станом на 19 грудня 2012 року та довідку про результати технічної інвентаризації вказаного житлового будинку, проведеної Очаківською районною філією Комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації.

Згідно із відомостями зазначеного технічного паспорту станом на 19 грудня 2012 року до складу спірного домоволодіння входило: літ. А-1 будинок з саману, цегли, житловою площею 27.30 кв.м побудований в 1959 році, літ. Б - літня кухня з саману (1947 рік); літ. Г - бесідка (2000 рік); літ. К - вбиральня (1983 рік); літ. Л - душ (2003 рік); літ. М - літня кухня (2004 рік); літ. Н - навіс (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік).

Отже за цим технічним паспортом після придбання житлового будинку було побудовано літ. Л - душ (2003 рік); літ. М - літня кухня (2004 рік); літ. Н - навіс (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. П - бесідка (2004 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік). При цьому за відомостями Очаківської районної філії Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 01 лютого 2019 року будівлі під літ. М, О, Р є самовільно збудованими.

Між тим ці докази не відображають порівняння якісних характеристик житлового будинку та споруд на час придбання їх відповідачем та на час розірвання шлюбу, а також порівняння на час вирішення спору вартісної оцінки об`єкта нерухомості.

Таким чином належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після придбання відповідачкою спірного житлового будинку відбулося істотне збільшення вартості цього майна як об`єкта та його якісних характеристик, позивачем не надано ні місцевому, ні апеляційному суду.

Посилання позивача на довідку Очаківської районної філії Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації та відомості технічного паспорту 2012 року, не доводять факту істотного збільшення вартості цього нерухомого майна та не підтверджують поліпшень цього майна в порівнянні до його придбання та до розірвання шлюбу сторін.

Клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо підтвердження поліпшень спірного нерухомого майна внаслідок ремонтних робіт та будівництва, та порівняння збільшення вартості цієї нерухомості не заявлялось.

З огляду на предмет та підстави заявленого ОСОБА_1 позову, твердження позивача про збільшення якісних характеристик житлового будинку внаслідок покращення стану нерухомості, а саме ремонту фасаду будинку (утеплення та облицювання) та внутрішніх приміщень, а також побудови на подвір`ї інших допоміжних приміщень, з`ясування питання збільшення вартості домоволодіння, порівняння зміни об`єкта нерухомості в часі при проведенні судової будівельно-технічної експертизи має визначальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом.

Обов`язок доказування цих обставин процесуальний закон покладає на позивача.

Крім того до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України).

Як встановлено після придбання спірного житлового будинку побудовано літ. М - літня кухня (2004 рік); літ. О - літні кімнати (2006 рік); літ. Р - літні кімнати (2003 рік), які є самочинним будівництвом, тому не можуть бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Отже наявність самовільно побудованих зазначених господарських будівель, які не введені в установленому законом порядку в експлуатацію, не збільшують вартості спірного будинку.

Таким чином при вирішенні справи місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів на розсуд позивача.

Між тим, суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат не в повній мірі дотримався приписів п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір та ст. 141 ЦПК України та не врахував, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору, а тому помилково стягнув з останнього на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768.40 грн.

За такого, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 768 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Витрати, понесені ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 768 грн. 40 коп., підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за позовом ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_3 про поділ рухомого майна учасниками справи не оскаржувалося, а відтак зазначене рішення в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 768 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Витрати, понесені ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 768 грн. 40 коп., компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині зазначене рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 06 травня 2020 року.