Справа № 289/1220/19
Номер провадження 2/289/136/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2020 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Сіренко Н.С.,

за участю секретаря судового засідання Галькевич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

26.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована колишня жінка позивача, вона ж відповідач по справі ОСОБА_2 , однак остання не проживає в зазначеному будинку з квітня 2016 року, проте добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку в будинку позивача, також не бажає утримувати будинок. Факт реєстрації відповідача в даному будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою від 14.08.2019 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 25.09.2019, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с.23).

25.09.2019 від позивача надійшла заява про розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.30).

Ухвалою суду від 25.09.2019 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 30.10.2019, в подальшому розгляд справи неодноразово відкладався по причині неявки відповідача (а.с.32,40,46).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями ухвалою від 24.01.2020 суддею Сіренко Н.С. прийнято справу до свого провадження та призначено справу до судового розгляду на 13.05.2020 (а.с.56).

Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки та виклики за місцем реєстрації та за останньою відомою адресою місця проживання відповідача, однак конверти з вкладенням поверталися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 37, 38, 39, 44, 51, 61). У зв'язку із цим, про місце, дату та час розгляду справи відповідача було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак в судове засідання вона так і не з'явилася (а.с.59).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач являється власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою:АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.08.2006 (а.с.7,9), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2006 КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а.с.8).

Згідно Довідки № 422, виданої виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області 03.12.2018, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.10).

В Довідці № 421, виданої виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області 03.12.2018, зазначено, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована, але не проживає в будинку АДРЕСА_1 з квітня 2016 року (а.с.11).

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26.08.2016 шлюб зареєстрований 30.06.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.14).

16.05.2018 виконкомом Малинівської сільської ради Малинського району Житомирської області видано довідку № 534 в тім, що ОСОБА_2 за свідченням сусідів дійсно проживає в АДРЕСА_2 (а.с.16).

Згідно повідомлення Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської областіОСОБА_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с.28).

Позивач заперечує проти реєстрації відповідача за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають йому в реалізації права володіння та користування належним йому на праві власності майном.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 688/63/15ц (6-709цс16).

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлені судом обставини є підставою для задоволення позову, оскільки право власності презюмується статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України.

На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст. 15, 16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, взаємних прав та обов`язків не має; після розірвання шлюбу з позивачем вибула із зазначеного будинку, однак реєстрація відповідача в належному позивачеві житловому будинку, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні власністю,тому суд приходить до висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України.

Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №734/387/15ц (№ 6-2931цс16).

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 )до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ,рнокпп НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Н. С. Сіренко