Постанова

Іменем України

07 травня 2020 року

м. Київ

справа № 754/2354/18

провадження № 61-47371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» на рішення Деснянського районного суду міста Києва, у складі судді Лісовської О. В., від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С., від 18 жовтня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» (далі - КП «Київкінофільм») про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов`язання видати трудову книжку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 01 липня 2014 року він працював у КП «Київкінофільм» на посаді спеціаліста-бухгалтера. 08 листопада 2017 року він на підставі частини першої статті 38 КЗпП України написав заяву на звільнення за власним бажанням, яку відправив рекомендованим листом відповідачу, однак звільнений не був і трудову книжку йому не видали. Вказував, що після неодноразових усних звернень щодо звільнення згідно поданої заяви він 28 листопада 2017 року направив вимогу про звільнення та направлення трудової книжки на його адресу рекомендованим листом, який повернувся в зв`язку з неотриманням його відповідачем.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення статей 115, 116, частини четвертої статті 235 КЗпП України, позивач просив позов задовольнити, стягнути з КП «Київкінофільм» на його користь середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки, а саме за період з 28 листопада 2017 року по день фактичного звернення до суду - 22 лютого 2018 року (62 дня) у розмірі 14 652, 00 грн та зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку, оформлену у відповідності до його заяви та чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП «Київкінофільм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 14 652, 00 грн. В частині позовних вимог про зобов`язання видати трудову книжку відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що трудова книжка була видана позивачу роботодавцем з порушенням строків, передбачених трудовим законодавством, а тому є підстави для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання видати трудову книжку задоволенню не підлягають, оскільки 13 червня 2018 року трудова книжка була видана позивачу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року апеляційну скаргу КП «Київкінофільм» залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у визначеному позивачем розмірі, оскільки перебіг двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України, розпочався для відповідача з дня отримання ним заяви позивача про звільнення - 10 листопада 2017 року та мав закінчитися 24 листопада 2017 року, однак трудову книжку було видано позивачу лише 13 червня 2018 року, тобто з порушенням строків, передбачених діючим законодавством.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі КП «Київкінофільм» просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами неправильно застосовано положення статті 38 КЗпП України. Перебіг двотижневого строку, передбаченого зазначеною статтею КЗпП України, розпочинається з дати попередження роботодавця, якою є фактичне надходження (отримання) роботодавцем заяви працівника про звільнення, а не дата відправлення ним поштової кореспонденції, або ж дата написання відповідної заяви. У листку непрацездатності, який було направлено позивачем на адресу підприємства після подання заяви про звільнення за власним бажанням, позивач зазначив місце роботи КП «Київкінофільм», чим підтвердив своє бажання працювати на підприємстві після бажаної дати звільнення з 22 листопада 2017 року, оскільки лікарняний було відкрито з 23 листопада 2017 року по 27 листопада 2017 року. У телефонній розмові позивач підтвердив своє небажання звільнятися із займаної посади. При вирішенні спору суди не з`ясували та не надали оцінки обставинам отримання позивачем трудової книжки лише 13 червня 2018 року. Вина відповідача у затримці видачі трудової книжки відсутня.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

15 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 754/2354/18 розподілено судді-доповідачеві.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 01 липня 2014 року був прийнятий на посаду спеціаліста-бухгалтера КП «Київкінофільм» згідно наказу № 241-к від 01 липня 2014 року.

01 липня 2014 року між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності.

10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до КП «Київкінофільм» про надання йому відпустки без збереження заробітної плати у період з 13 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року, на підставі чого відпустка була йому надана наказом КП «Київкінофільм» № 682-к від 10 листопада 2017 року.

10 листопада 2017 року до КП «Київкінофільм» рекомендованим листом надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з 22 листопада 2017 року.

23 листопада 2017 року позивач на роботу не з`явився, а 27 листопада 2017 року електронною поштою від нього надійшла копія листка непрацездатності за період з 23 листопада 2017 року по 27 листопада 2017 року, проте оригінал листка непрацездатності підприємству наданий не був.

З метою з`ясування поважності/неповажності причин відсутності на роботі ОСОБА_1 у період з 23 листопада 2017 року на адресу його реєстрації відповідачем було направлено рекомендовані листи та телеграми від 01 грудня 2017 року, проте відповіді отримано не було.

26 грудня 2017 року відповідно до наказу № 736-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 28 листопада 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Копії наказу № 736-к від 26 грудня 2017 року, наказу № 746-к від 27 грудня 2017 року про внесення змін до наказу № 736-к від 26 грудня 2017 року підприємство надіслало листом від 27 грудня 2017 року на адресу реєстрації позивача з повідомленням про необхідність з`явитися на підприємство для отримання трудової книжки або надати дозвіл на її пересилання поштою.

Розрахунок з позивачем був здійснений у день видачі наказу про звільнення 26 грудня 2017 року, грошові кошти були направлені позивачу поштовим переказом.

Трудова книжка вручена позивачу 13 червня 2018 року.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з частиною першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступу до навчального закладу; неможливістю проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляду за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення є останній день роботи працівника. Згідно з Інст рукцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що трудові права позивача є порушеними, оскільки позивача було звільнено 28 листопада 2017 року, а трудову книжку було видано позивачу лише 13 червня 2018 року. Належних доказів отримання позивачем наказу про звільнення із вимогою отримати трудову книжку відповідачем не надано, а докази направлення такої вимоги не підтверджують її отримання працівником.

З урахуванням встановлених обставин, судами обґрунтовано стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору. Судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович