Постанова

Іменем України

06 травня 2020 року

м. Київ

справа № 399/75/17

провадження № 61-43657св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Родіна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними,

за касаційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року у складі судді Лях М. М. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати недійсними договір оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561 площею 3,5081 га, кадастровий номер :02:000: 0400 та договір оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561-а площею 3,5081 га, кадастровий номер :02:000:2401, які розташовані на території Камбурліївської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області (далі - Камбурліївська сільська рада).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 29 вересня 2016 року він, на підставі договорів купівлі-продажу, набув у власність земельні ділянки площею 3, 5081 га, кадастровий номер :02:000:0400 та площею 3,5081 га, кадастровий номер :02:000:2401, які розташовані на території Камбурліївської сільської ради. 20 листопада 2007 року між попереднім власником цих земельних ділянок ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Родіна» (далі - СТОВ «Родіна») були укладені два договори оренди земельних ділянок за № 561 та № 561-а строком на 10 років кожний. Зазначив, що померла ОСОБА_2 умови договорів оренди з відповідачем не погоджувала, оскільки спірні договори не підписувала у зв`язку з цим вони є недійсними. На його пропозицію про припинення дії цих договорів відповідач надав йому письмове повідомлення від 11 жовтня 2016 року про відмову, обґрунтовуючи своє рішення тим, що дані договори є чинними і при переході права власності на земельні ділянки від попереднього орендодавця до іншого власника. Умови договорів оренди не погоджувалися з орендодавцем, а його як нового власника цих земельних ділянок вони не влаштовують, зокрема орендар, строк дії договору та розмір і форма орендної оплати. Таким чином, будучи власником земельних ділянок, позивач не може здійснювати своє право власності на землю, набуте у порядку, визначеному законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області рішенням від 02 травня 2018 року позов задовольнив. Визнав недійсними договори оренди земельних ділянок від 20 листопада 2007 року № 561 та № 561-а, укладені між ОСОБА_2 та СТОВ «Родіна». Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що орендодавець ОСОБА_2 не підписувала оспорювані договори оренди земельних ділянок, а підписи у цих договорах виконано іншою особою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Кіровоградської області постановою від 14 серпня 2018 року рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року СТОВ «Родіна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга СТОВ «Родіна» мотивована тим, що при призначенні почеркознавчої експертизи судом порушено його права на участь в судовому засіданні, оскільки судом його не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання. Ці його права не відновлені і під час апеляційного перегляду, оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні його клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними і обґрунтованими. Доводи наведені в касаційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують доведені обставини і не обґрунтовують порушення судами норм матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень. Крім того зазначив, що судова експертиза у цій справі призначалася двічі у зв`язку із тим, що експертна установа, в яку вперше направлені матеріали справи, була реорганізована. Про призначення експертизи достовірно було відомо відповідачу, однак останній, маючи відповідні процесуальні права, не відреагував на ухвалу суду. Представники відповідача неодноразово ігнорували судові засідання в цій справі та демонстративно покидали їх, що є відвертою неповагою до суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 жовтня 2018 року справа № 399/75/17 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1072/0/226-20, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 квітня 2020 року визначено суддю-доповідача Зайцева А. Ю.

Фактичні обставини

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 29 вересня 2016 року є власником земельних ділянок площею 3, 5081 га, кадастровий номер :02:000:0400 та площею 3,5081 га, кадастровий номер :02:000:2401, які розташовані на території Камбурліївської сільської ради.

20 листопада 2007 року між попереднім власником даних земельних ділянок ОСОБА_2 і СТОВ «Родіна» в особі ОСОБА_3 були укладені два договори оренди земельних ділянок за № 561 та № 561-а строком на 10 років кожний, які були зареєстровані 26 березня 2012 року у ВДЗ у Онуфріївському районі за № 00773 та 27 березня 2012 року у ВДЗ у Онуфріївському районі за № 00828 відповідно.

Згідно з висновком експерта Полтавського науково дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 06 березня 2018 року № 3278 підписи в графах: «Орендодавець» в перших екземплярах договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561 площею 3,5081 га та договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561-а площею 3,5081 га виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою (особами). Підписи в графах: «Орендодавець» у других екземплярах договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561 площею 3,5081 га та договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561-а площею 3, 5081 га виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою (особами).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 124 Земельного Кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (стаття 14 Закону України «Про оренду землі»).

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Встановивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення ОСОБА_2 (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі, оскільки згідно з вищезазначеним висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06 березня 2018 року № 3278 підписи в графах: «Орендодавець» в перших екземплярах договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561 площею 3,5081 га та договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561-а площею 3,5081 га виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою (особами). Підписи в графах: «Орендодавець» у других екземплярах договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561 площею 3,5081 га та договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2007 року № 561-а площею 3, 5081 га виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою (особами), суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, враховуючи, що почеркознавчою експертизою встановлено, що підпис на договорах оренди земельних ділянок не належать ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність вимогам закону правочинів щодо передачі в оренду земельних ділянок. ОСОБА_2 особисто не підписувала договори оренди земельних ділянок, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність волі орендодавця на їх укладення, а тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Суди оцінили зібрані у справі докази в їх сукупності, встановили, що ОСОБА_2 оспорювані договори оренди земельних ділянок своїм підписом не скріплювала, згоду на їх укладення не надавала та дійшли правильних висновків, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України оспорювані договори є недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки висновку судової почеркознавчої експертизи від 06 березня 2018 року № 3278, який викликає сумнів у його правильності, є необґрунтованими, не можуть бути підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не спростовуються доказами, що є у справі, ґрунтуються на неправильному тлумаченні стороною відповідача норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд, відхиляючи аналогічний довід апеляційної скарги СТОВ «Родіна», правильно вказав, що експертиза призначена та проведена відповідно до вимог закону. Також суд правильно виходив з відсутності доказів того, що експертний висновок є недостатньо обґрунтованим і суперечить іншим матеріалам справи, викликає сумніви в його правильності, і що при призначенні та проведенні експертизи істотно порушено процесуальні норми, які регламентують порядок її призначення та проведення.

З огляду на вказане, не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги відповідача про те, що суди безпідставно відмовили йому у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи. Висновок експерта від 06 березня 2018 року № 3278 не було визнано неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Родіна» залишити без задоволення.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко