ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянула в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора (державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна), про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, посилаючись на те, що він з відповідачем є рідними братами та відповідно дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Батько ОСОБА_3 помер у 2015 році, мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте стало відомо, що майно у вигляді будинку АДРЕСА_1 уже отримано у власність відповідачем ОСОБА_2 , як спадщина після смерті батька. Так позивач вважає, що порушено його право на спадкування 1/2 частини спірного будинку, що належав їх матері на праві спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 у позові просив визнати частково, на одну другу частину, недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 15-1414, видане 06.11.2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Панченко Л.Є.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25925812 від 06.11.2015 року 15:13:43, Панченко Людмила Євгенівна , Перша Київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ (а.с.а.с.2-5).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора (державний нотаріус Панченко Людмила Євгенівна), про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційної скарзі позивач не погоджується з висновками місцевого суду про те, що мати сторін на час своєї смерті не мала права на 1/2 частку спірного житлового будинку, оскільки, як зазначає скаржник, даний будинок був збудований за час шлюбу та належав подружжю його батьків, як спільна сумісна власність.

Також в обґрунтування доводів скарги ОСОБА_1 вказує на порушення судом вимог процесуального закону, такі як: невірне викладення судом рішення, помилковість висновків суду на підставі досліджених доказів, порушення суддею порядку проголошення судового рішення, наявність підстав для заочного розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечувалось, що батьками позивача у справі ОСОБА_1 є ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_3 (батько). (т.1 а.с. 6)

Відповідач у справі ОСОБА_2 є рідним братом позивача ОСОБА_1 (т.1 а.с. 55 зворот).

З копії повторного свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого 31.10.1975 року, вбачається, що батьки сторін у справі: ОСОБА_3 , 1930 р.н. та ОСОБА_4 , 1937 р.н. уклали шлюб 29.10.1957 року. З копії актового запису про розірвання шлюбу №119 від 01.02.1996 року вбачається, що шлюб між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01.02.1996 року, серія НОМЕР_2 (т.1 а.с.121).

Батько позивача та відповідача у справі - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом реєстрації у м. Києві видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 (а.с.48).

З копії спадкової справи №938/2015, заведеної Першою Київською державною нотаріальною конторою (державний нотаріус Панченко Л.Є.) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 вбачається, що 24.07.2015 року з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_3 , що проживав за адресою АДРЕСА_2 , звернувся ОСОБА_2 , який проживає за цією ж адресою - АДРЕСА_2 (а.с.47). З витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 24.07.2015 року, сформованого державним нотаріусом Панченко Л.Є. вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 заведена спадкова справа №938/2015 Першою Київською державною нотаріальною конторою (а.с.51).

З копії свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 16.09.1993 року, яке видане виконавчим комітетом Устивицької сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що виконавчий комітет даної сільської ради народних депутатів посвідчує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 на праві особистої власності; також вбачається, що дане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Великобагачанської районної ради народних депутатів №174 від 15.07.1988 року (а.с.67). На звороті даного свідоцтва мається реєстраційний напис про те, що зазначені в цьому документі жилий будинок (домоволодіння) в цілому зареєстрований в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за громадянином ОСОБА_3 , запис здійснений в реєстрову книгу №3, реєстраційний номер 485 від 16.09.1993 року (а.с.67 зворот).

06.11.2015 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Панченко Л.Є. ОСОБА_2 , як спадкоємцю першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_3 , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом НОМЕР_4; вказано, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 06.11.2015 року. На підставі виданого свідоцтва нотаріусом також внесено інформацію у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно і зареєстровано право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с.9 зворот).

З досліджених матеріалів спадкової справи №938/2015, заведеної після смерті ОСОБА_3 вбачається, що його син ОСОБА_1 (позивач) в порядку та строки, передбачені ст.ст.1268-1270 ЦК України, не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .. Також, будь-які інші особи (спадкоємці за законом), крім спадкоємця за законом першої черги - сина ОСОБА_2 не зверталися до органу нотаріату з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Вказане також підтверджується і листом завідувача Першої київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 від 06.11.2015 року №9181/02-14 (а.с.65 зворот). Також вбачається, що заповіт ОСОБА_3 за життя не посвідчувався. Також вбачається, що будь-які інші особи (не спадкоємці), не зверталися до нотаріальної контори з приводу будь-яких спірних питань щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Мати позивача у справі ОСОБА_1 та відповідача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.а.с.127 (зворот),128-131).

З копії спадкової справи №7/2018, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.а.с.122-142) вбачається, що 11.04.2018 року з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті матері ОСОБА_4 , звернувся син ОСОБА_1 . 10.04.2018 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь її сина - ОСОБА_1 . Проте, вже 23.04.2018 року син померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав заяву про те, що він відкликає свою попередню заяву про відмову від прийняття спадщини та даною заявою приймає спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.138). Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. від 28.11.2018 року, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі ряду свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.141 зворот). 29.11.2018 року ОСОБА_1 подав вищевказаному приватному нотаріусу заяву про те, що він просить призупинити оформлення спадщини на майно його матері ОСОБА_4 у зв`язку зі зверненням до суду щодо спадкового майна (а.с.142 зворот).

Отже, з дослідженої спадкової справи №7/2018 після смерті ОСОБА_4 вбачається, що спадкоємці першої черги за законом, її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в порядку та строки, встановлені ст.ст.1268-1270 ЦК України, подали заяви про прийняття спадщини після смерті їх матері ОСОБА_4 . Заповіт ОСОБА_4 за життя не посвідчувався.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , він вважає, що його право на отримання спадщини після смерті матері було порушено у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачу ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки даний житловий будинок був збудований батьками позивача та відповідача під час шлюбу; також вказує, що ОСОБА_2 приховав від нотаріуса інформацію про те, що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя (батька ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 ), а також ту обставину, що мати сторін у справі була жива на час смерті їх батька і є власницею однієї другої частки вищевказаного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції надав пояснення з приводу обставин справи та заявлених позовних вимог, відповідно до яких після розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вони між собою домовилися про розподіл майна таким чином, що батько залишає квартиру АДРЕСА_4 (виписується з квартири і участі в приватизації не бере), а мати не претендує на будинок, що знаходиться в селі Устивиця Великобагачанського району Полтавської області, на підтвердження чого надав ксерокопію розписки матері ОСОБА_4 виданої ОСОБА_3 і посвідченою начальником житлово-експлуатаційної дільниці 29.11.1993 року. (т.1 а.с. 97, 116). Також ОСОБА_2 у своїх клопотаннях (по суті поясненнях) вказує, що батько ОСОБА_3 виконав всі умови, відповідно, мати ОСОБА_4 також вважала, що не має право на частку у вищевказаному спірному будинку; вказує, що його брат ОСОБА_1 , знаючи про смерть батька ОСОБА_3 , міг заявляти про право на спадкування в установленому порядку, однак своїй правом не скористався; посилається на те, що він в оману нотаріуса не вводив, а виклав всі обставини згідно інформації і документів, які в нього були на той час.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, дружина та діти спадкодавця.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу статті 79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 22 КпШС України 1969 року, який був чинний на час укладення та розірвання шлюбу між батьками сторін, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.ст. 28, 29 Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю

подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно вимог ст.44 КпШС України в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був припинений 01 лютого 1996 року, тому ОСОБА_4 , як колишня дружина померлого, не є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 . Разом з тим, після розірвання у 1996 році шлюбу і за життя колишнього чоловіка ОСОБА_3 , будь-яких претензій щодо розподілу майна та визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, ОСОБА_4 до колишнього чоловіка не пред`являла, що свідчить про відсутність між ними спору щодо належності майна, набутого у період шлюбу.

Відтак, апеляційний суд вважає, що після припинення шлюбу в 1996 році і до дня смерті ОСОБА_3 у 2015 році, мати позивача не заявляла вимог про поділ спірного будинку, як спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_3 , тому права на спірний будинок за життя спадкодавця не набула, а враховуючи наявність факту припинення шлюбу у встановленому порядку, ОСОБА_4 не входила до складу спадкоємців, більш того свої права з приводу спадщини колишнього чоловіка не заявляла, будь-яких інших належних доказів набуття ОСОБА_4 права власності на частину спірного майна надано не було, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що недоведеними є доводи позивача про те, що ОСОБА_4 належало право власності на 1/2 частину спірного будинку.

Окрім того, слід взяти до уваги висновки постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18) про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

З урахуванням викладеного, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не довів існування обставин та правових підстав для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом із подальшим скасуванням державної реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки на час смерті його мати ОСОБА_4 права власності на частину будинку в с.Устивиця не мала, а сам позивач своїх намірів щодо набуття права на спадщину після померлого батька ОСОБА_3 також не виявив, про наявність будь-яких перешкод у прийнятті спадщини також не заявляв.

Доводи апеляційної скарги, що частина спірного будинку належала на час смерті матері сторін ОСОБА_4 , як майно набуте під час шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи спростовані встановленими судом обставинами та наданими доказами.

Перевіривши доводи ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, які б безспірно підтвердили обґрунтованість заявлених вимог та є аналогічними доводам, виладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав обгрунтовану оцінку.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, незгода скаржника із викладенням описової частини та висновками зробленими у мотивувальній частині рішення, непроведення заочного розгляду справи є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом порядку проголошення судового рішення та таємниці нарадчої кімнати свого підтвердження не знайшли.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄМПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), § 2).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов