Постанова

Іменем України

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 2033/7221/12

провадження № 61-11653св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у складі судді

Тарасенко Л. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня

2019 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське регіональне управління «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 18 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № КЛ-2906/08, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 15 000,00 грн, зі сплатою 21 процента річних за користування грошовими коштами, з кінцевим строком повернення до 17 червня 2010 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 01 серпня 2012 року становила 200 235,36 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту-

14 983,65 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 16 567,90 грн; заборгованість зі сплати процентів по простроченій заборгованості - 24 922,43 грн, нарахована пеня - 143 761,38 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня

2012 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії

від 18 червня 2008 року № КЛ 2906/08 у розмірі 200 235,36 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 умови договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18 червня 2008 року № КЛ 2906/08 належним чином не виконував, а тому вимоги банку про стягнення з нього заборгованості у розмірі 200 235,36 грн є обгрунтованими.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року залишено без задоволення.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував закон, що регулює спірні правовідносини, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Апеляційний суд відхилив доводи заявника про пропуск позивачем позовної давності, зазначивши, що про розгляд справи в суді першої інстанції відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак своїм правом на подання до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності не скористався. За таких обставин, суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень визначених статтею 367 ЦПК України, не має права вирішувати нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не перевірив та не надав належної правової оцінки його заяві про застосування позовної давності, оскільки він був позбавлений можливості подати таку заяву до суду першої інстанції, оскільки не отримав позовну заяву та не був повідомлений про час та місце розгляду справи, його підписи на повідомленнях про вручення судових повісток є підробленими. Суд також не звернув увагу, що строк дії кредитного договору закінчився 17 червня 2010 року, а тому після зазначеної дати банк не мав права нараховувати пеню. Крім того, позовна заява від імені банку підписана не уповноваженою особою, оскільки відомості про неї, а також про особу, що видала довіреність особі, що підписала позовну заяву, відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

18 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № КЛ-2906/08, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 15 000,00 грн, зі сплатою 21 процента річних за користування грошовими коштами, з кінцевим строком їх повернення до 17 червня 2010 року.

Відповідно до пункту 3.2.1. кредитного договору позичальник зобов`язується щомісячно, з 26 числа поточного місяця до 05 числа наступного місяця, здійснювати зменшення розміру кредитної заборгованості (суми виданих кредитних ресурсів), що утворилася станом на початок дня 26 числа поточного місяця, на розмір процентів по кредиту, розрахованих за користування кредитними ресурсами в період з 26 числа минулого місяця по 25 число поточного місяця.

В абзаці першому пункту 4.3. кредитного договору визначено, що позичальник сплачує проценти щомісячно, 25 числа кожного поточного місяця. В зазначений строк сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами в період з 26 числа минулого місяця по 25 число поточного місяця.

Відповідно до пункту 6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню із розрахунку 1 процента від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня сплачується у випадку порушення відповідачем строків платежів, передбачених пунктами 3.2., 3.2.1., 4.3., 4.4. кредитного договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

19 квітня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення (вимогу) про існування у нього станом на

23 лютого 2012 року заборгованості за кредитним договором від 18 червня

2008 року в розмірі 42 088,22 грн, та необхідність здійснити повне погашення заборгованості за кредитним договором протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання вимоги. Зазначена вимога була отримана ОСОБА_1 23 квітня 2012 року.

Станом на 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 нараховано заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18 червня

2008 року № КЛ-2906/08 у розмірі 200 235,36 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 14 983,65 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 16 567,90 грн; заборгованість зі сплати процентів по простроченій заборгованості - 24 922,43 грн, нарахована пеня - 143 761,38 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з доведеності невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та правильності нарахування ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором станом на 01 серпня 2012 року на загальну суму

200 235,36 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 14 983,65 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 16 567,90 грн; заборгованість зі сплати процентів по простроченій заборгованості -

24 922,43 грн, нарахована пеня - 143 761,38 грн.

Висновку щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до умов кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту - 17 червня 2010 року, а тому саме з цієї дати сплив строк кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилося зі спливом строку кредитування 17 червня 2010 року, у зв`язку з чим, починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, а тому позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та пені, нарахованих після 17 червня 2010 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Зважаючи на те, що після 17 червня 2010 року банк безпідставно нарахував проценти за користування кредитом у розмірі 32 032,37 грн (8 595.76 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом + 23 436,61 грн - заборгованість зі сплати процентів по простроченій заборгованості), загальний розмір заборгованості зі сплати процентів за кредитним договором, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 становить 9 457,96 грн (різниця між загальною сумою заборгованості зі сплати процентів 41 490,33 грн та сумою безпідставно нарахованих процентів 32 032,37 грн).

Ураховуючи, що пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом була нарахована після 17 червня 2010 року, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку про стягнення пені у розмірі 143 761,38 грн, є безпідставними.

Щодо доводів заявника про необгрунтоване не застосування апеляційним судом позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

ЦПК України у редакції, що діяв на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Отже, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановивши, що в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач був належно повідомлений про час і місце розгляду справи, а отже мав можливість скористатися своїм правом на подання до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності. Ураховуючи наведене, апеляційний суд діючи у межах повноважень визначених статтею 367 ЦПК України обгрунтовано не вирішував питання про застосування позовної давності, оскільки зазначена матеріально-правова вимога не була предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання заявника на те, що в рекомендованих повідомленнях його підпис підроблений є неспроможними, оскільки не підтверджені відповідними доказами.

Не є обгрунтованими і доводи касаційної скарги про те, що позовна заява від імені банку підписана не уповноваженою особою, оскільки відомості про неї, а також про особу, що видала довіреність особі, що підписала позовну заяву, відсутні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, оскільки позов в інтересах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське регіональне управління «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» подано Вишняковою Н. І. , яка діяла на підставі довіреності від 26 вересня 2011 року, виданої керуючою філією «Слобожанське регіональне управління «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Юрченко М. Ю., яка в свою чергу діяла на підставі довіреності від 20 вересня 2011 року, виданої ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі голови правління Хливнюка В. Г.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно вирішили позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та пені, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року та постанови Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині вирішення зазначених позовних вимог, з ухваленням у справі у цій частині нового судового рішення про задоволення зазначених позовних вимог частково, а саме - процентів за користування кредитом у розмірі 9 457,96 грн, та відмовити у задоволенні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення пені.

В частині вирішення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості по тілу кредиту, у розмірі 14 983,65 грн, рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення у цій частині касаційної скарги без задоволення.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, сплачений у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій судовий збір необхідно покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (24 441,61 грн складає 12,21 проценти від заявлених позовних вимог), а тому відповідач має відшкодувати позивачеві витрати по сплаті судового збору, сплаченого за подання позовної заяви у розмірі 244,49 грн (2 002,35 грн * 12,21 / 100), а позивач повернути відповідачеві 87,79 проценти суми судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної та касаційної скарг, що становить 6 153,82 грн ((3 005,00 * 87,79 / 100) + (4 004,70 * 87,79 / 100), а тому з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 5 909,33 грн на відшкодування судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня

2012 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та пені скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 9 457,96 грн.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення пені відмовити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня

2012 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 983,65 грн, залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 5 909,33 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик