УХВАЛА

29 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 263/14448/17

провадження № 61-48004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Комунальний заклад охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Биліни Т. І., Принцевської В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 доКомунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи»про стягнення недоплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду ізпозовом до Комунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» (далі - КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи») про стягнення недоплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.

Позов обґрунтований тим, щоз квітня 2015 року позивач працює у КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» на посаді начальника бюро з експертної роботи. У 2015-2017 роках при наданні щорічної відпустки відповідач не доплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань на загальну суму 41 060,52 грн. Згідно із законодавством матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань передбачена у розмірі середньомісячної заробітної плати і обов`язково планується у кошторисі установи у фонді оплати праці. Відповідач, керуючись положеннями Колективного договору, укладеного між начальником КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» та представником трудового колективу цієї установи на 2017-2022 роки (далі - Колективний договір на 2017-2022 роки), сплачував позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу на рік для спеціалістів з повною вищою освітою, що суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 30 березня 2011 року № 314 «Про умови оплати праці працівників державних спеціалізованих установ судових експертиз». Колективний договір не передбачає виплату працівникам матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

У 2015-2017 роках позивач отримував матеріальну допомогу на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань з фонду економії оплати праці, а не з фонду оплати праці, у розмірі посадового окладу, а не середньомісячної заробітної плати, що спричинило систематичну недоплату зазначених видів матеріальної допомоги.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 41 060,52 грн недоплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Жовтневий районний суд Донецької області рішенням від 07 серпня 2018 року позов задовольнив. Стягнув із КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» на користь ОСОБА_1 недоплачені суми матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань у розмірі 41 060,52 грн та 640,00 грн судових витрат.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань у розмірі посадового окладу, оскільки згідно із законодавством розмір такої допомоги становить розмір середньомісячної заробітної плати.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Донецький апеляційний суд постановою від 21 листопада 2018 року рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 07 серпня 2018 року скасував, ухвалив нове рішення про відмову в позові.

Скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши в позові, суд апеляційної інстанції керувався тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права та дійшов неправильного висновку про наявність законних підстав для задоволення позову. Для лікарів судово-медичних експертів розмір матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань визначено постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2011 року № 314 «Про умови оплати праці працівників державних спеціалізованих установ судових експертиз», згідно з пунктом 4.2 якої керівникам державних спеціалізованих установ у межах затвердженого Фонду оплати праці визначено право при наданні щорічної відпустки виплачувати працівникам, посади яких передбачені у додатку 1 до цієї постанови, матеріальну допомогу на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань у розмірах, що не перевищують середньомісячної заробітної плати працівника. Законодавством встановлено верхню межу розміру цих видів матеріальної допомоги та не передбачено, що її розмір повинен дорівнювати середньомісячній заробітній платі працівника. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань у 2015-2017 роках не порушені, оскільки зазначені допомоги виплачені позивачу в порядку та розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 2011 року № 314 «Про умови оплати праці працівників державних спеціалізованих установ судових експертиз» та чинного Колективного договору. Керуючись Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року № 114/8713 (далі - Інструкція), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріальною допомогою на оздоровлення є систематичною, щорічною, а допомога на вирішення соціально-побутових питань є матеріальною допомоги разового характеру, не входить до фонду заробітної плати і може виплачуватися працівнику лише за рахунок економії фонду заробітної плати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 07 серпня 2018 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2018 року відкрив касаційне провадження у справі.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Висновки суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2011 року № 314 скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 серпня 1995 року № 558, є такими, що не відповідають обставинам справи.

Неправильними є висновки суду апеляційної інстанції, що до спірних правовідносин застосовується Колективний договір на 2017-2022 роки. Оскільки положення Колективного договору на 2017-2022 роки передбачають розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі меншому, ніж передбачено чинним законодавством, а матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань ним взагалі не передбачена, керуючись принципом верховенства права, застосуванню підлягають законодавчі норми, що покращують становище працівника. Суд апеляційної інстанції цього не врахував та не застосував статті 9, 16 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), які визначають, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників - недійсні. У пунктах 3.45, 3.46 Колективного договору на 2017-2022 роки є посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року № 524 та наказ Міністерства охорони здоров`я України № 308/519 б/д, які не регулюють правовідносини щодо виплати будь-якої матеріальної допомоги лікарям судово-медичним експертам, а регулюють виплати іншим категоріям працівників. Суд апеляційної інстанції не дослідив колективний договір, який діяв в установі у 2015-2016 роках, оскільки згідно з поясненнями відповідача цей документ знаходиться на непідконтрольній території у зв`язку з проведенням АТО.

Мотивуючи своє рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції не обґрунтовано посилався на Інструкцію, оскільки цей нормативно-правовий акт не регулює питання обсягів нарахування та перідичності виплати будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати.

Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що закон повинен відповідати принципу верховенства права, та однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність (Malon v. The United Kingdom; Hashman and ISSN 1995-6134 61 Harrup v. The United Kingdom рішення від 25 листопада 1999 року, Olsson v. Sweden рішення від 24 березня 1988 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі 234/8701/17, посилаючись на рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що відсутність у національному законодавстві необхідно чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Суд апеляційної інстанції всупереч нормами цивільного процесуального права не застосував практику ЄСПЛ та Верховного Суду при перегляді справи в апеляційному порядку.

Аргументи інших учасників справи

У січні 2019 року КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відзив аргументований тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив у справі законне й обґрунтоване рішення на основі повно з`ясованих обставин справи, правильно застосованих норм матеріального права та не порушив норм процесуального права.

Виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань у 2015-2017 роках здійснено КЗОЗ «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» із дотриманням норм чинного законодавства.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд встановив, що провадження за касаційною скаргою 14 грудня 2018 року відкрито помилково, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому дійшов висновку про закриття касаційного провадження.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у справі становить 41 060,52 грн, яка станом на 01 січня 2018 року не перевищувала ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762*100=176 200). Позивач у цій справі визначив такeціну позову, матеріали справи не містять іншого розрахунку недоплати, заявник у касаційній скарзі стверджує саме про таку недоплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровленя та на вирішення соціально-побутових питань.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга заявника не містить посилання на зазначені випадки, як і посилання на докази на їх підтвердження.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, проте зводяться до незгоди із встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформувала правовий висновок, згідно з яким, якщо касаційна скарга прийнята до проваджена суду касаціної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити. Наведений правовий висновок підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Оскільки Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для закриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обгрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд роз`яснює заявнику, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 доКомунального закладу охорони здоров`я «Донецьке обласне бюро судово-медичної експертизи»про стягнення недоплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик