Провадження № 4-с/234/12/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року місто Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Данелюк О.М.,

при секретарі Антоненко О.В.

розглянувши скаргу Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк», на дії головного державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр О.Г., зацікавлена особа ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

До Краматорського міського суду зі скаргою на дії державного виконавця звернулося Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» та в обґрунтування зазначили, 14.05.2018 року Краматорський міський суд Донецької області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПРИВАТБАНК заборгованість за кредитним договором №КТН3G100000104 від 20.08.2007 р. в розмірі 9272,13 доларів США.

Рішення суду набрало законної сили 14.06.2018 року.

14.06.2018 року Краматорський міський суд Донецької області видав виконавчі листи у зв`язку з тим, що судове рішення боржником в добровільному порядку виконано не було.

Стягувачем подана заява про відкриття виконавчого провадження.

13.08.2018 року державним виконавцем Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розглянуто заяву стягувача про примусове виконання та відкрито виконавче провадження №56976631.

23.12.2019 року постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження.

Підставою для повернення виконавчого документа стягувачу стало те, що: В ході проведених державним виконавцем заходів встановлено, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення.

Станом на час подачі цієї скарги рішення суду не виконано.

Вважають, що головним державним виконавцем Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр Оксаною ОСОБА_2 при винесенні постанови від 23.12.2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні ВП №56976631 порушено вимоги статті 18, 48 Закону України «Про виконавче провадження», допущено бездіяльність, оскільки не вчинено дій з ефективного і своєчасного виконання судового рішення, не накладено арешт на майно боржника, не описано його, не звернуто стягнення на нерухоме майно, що належить боржнику.

Вчинені державним виконавцем дії, зазначені у постанові від 23.12.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу, не є достатніми та ефективними для захисту прав стягувача та належного виконання рішення суду.

Крім того, державний виконавець проігнорував вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5), оскільки не вжив належних заходів з розшуку майна боржника на яке можливо звернути стягнення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 2 цієї норми передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п.п.2-6 ч.1 цієї статті, державний виконавець складає акт. Слід зауважити про відсутність акту на виконання ч.2 ст. 37 Закону України Про виконавче провадження, про акт також не зазначено і в постанові про повернення виконавчого документа.

При цьому, стягувач звертаючись з заявою про відкриття провадження зазначив, що згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником виявлено наступне майно: - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Згідно ст. 10 розділу VIII. Інструкції з організації примусового виконання рішень, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів).

В порушення вимог Інструкції, державним виконавцем не було здійснено належних дій щодо виявлення майна боржника, не було проведено його арешт та опис, не здійснено жодних дій щодо передачі його на реалізацію.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 6 Закону України «Про виконавче провадження».

Просять поновити строк для подання скарги на рішення, дії та бездіяльність головного державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр Оксани Георгіївни. Визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр Оксани Георгіївни у ВП №56976631. Скасувати постанову головного державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр Оксани Георгіївни від 23.12.2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП №56976631. Зобов`язати головного державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр Оксану Георгіївну здійснити всі необхідні дії визначені Законом України «Про виконавче провадження», щодо звернення стягнення на майно боржника для належного виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14.05.2018 року.

Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив справу слухати в їх відсутність, скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Головний державний виконавець Тавєр О.Г. в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, але надала суду відзив на скаргу, в якому просила у задоволенні скарги відмовити.

Зацікавлена особа ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали скарги та відзив, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа, виданого Краматорським міським судом Донецької області 14.06.2018 року державним виконавцем Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрито виконавче провадження №56976631 від 13.08.2018 року. (а.с.13).

Відповідно до наданої суду належним чином завіреної копії виконавчого провадження №56976631 з примусового виконання виконавчого листа №234/19860/15-ц, виданого 14.06.2018 року, 23.12.2019року державним виконавцем Краматорського МВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області Тавєр О.Г. була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що в ході проведених заходів встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, передбачено одну із основних засад судочинства обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя. Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року №11-рп/2012).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)).

У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.

Примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Із матеріалі провадження вбачається, стягувач звертаючись з заявою про відкриття провадження зазначив, що згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником виявлено наступне майно: - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Згідно ст. 10 розділу VIII. Інструкції з організації примусового виконання рішень, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів).

В порушення вимог Інструкції, державним виконавцем не було здійснено належних дій щодо виявлення майна боржника, не було проведено його арешт та опис, не здійснено жодних дій щодо передачі його на реалізацію.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 6 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст.7 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень ЗУ "Про іпотеку".

Згідно ст.41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (ч.1 ст.61 Закону).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною 7 статті 51 Закону №1404-VIII спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону «Про виконавче провадження» №1404-VIII, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду України, зокрема в постанові від 04 лютого 2015 року у справі №6-238цс14.

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет застави під час процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет застави в межах процедури стягнення коштів.

Оскільки рішенням суду стягнуто заборгованість, тому не розповсюджуються на правовідносини з реалізації спірного іпотечного майна боржника обмеження, встановлені статтею 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", оскільки примусове виконання судового рішення у цій справі повинно здійснюватися у порядку норм Закону №1404-VIII. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2018 року по справі №908/1245/15-г.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається, як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" визначено обов`язкові умови, з`ясування і встановлення яких є необхідними для його застосування. Таких обов`язкових умов державним виконавцем не виявлено та не було проведено взагалі дій на їх з`ясування.

Спірні правовідносини стосуються здійснення виконавчого провадження за судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника - заставодавця на користь заставодержателя, в межах якого примусовій реалізації підлягає усе майно боржника (у тому числі і заставне). При цьому ні Закон України "Про виконавче провадження", ні Закон України "Про іпотеку" не містять прямої заборони на примусову реалізацію іпотечного майна шляхом проведення електронних торгів.

Таким чином, суд вважає, що за таких обставин, допущена виконавцем бездіяльність порушує права скаржника, як стягувача, оскільки не здійснено жодних дій щодо звернення стягнення на майно, в тому числі, що є предметом іпотеки і належить боржнику та безпідставно повернуто виконавчий документ.

Відповідно до положень ч.1, 2, 5 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації; стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до частини восьмої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше, ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше, ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Проте, дії визначені у ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем у встановлені строки не проводилися, що є підставою для визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.41 Закону України "Про виконавче провадження " у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про державну виконавчу службу» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З метою забезпечення гарантій прав громадян та юридичних осіб виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну відповідно до п.3 ч.3 ст.618 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

В рамках виконавчого провадження №56976631 відсутні докази виконання державним виконавцем означених дій, що очевидно свідчить про порушення та невиконання ним вимог вищезазначених статей закону.

Висновок щодо «безрезультатності» та/або «неможливості» розшуку майна чи встановлення/з`ясування певних обставин буде обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізувавши надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Не встановлено вжиття виконавчим органом усіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області, а тому постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу від 23.12.2019 року є передчасною та незаконною.

Дій, які б сприяли ефективному та своєчасному здійсненню заходів примусового виконання рішення в повному об`ємі державним виконавцем не здійснено, незважаючи на те, що за боржником є зареєстроване нерухоме майно відповідно до інформації, що міститься у ЄДРПВ, а саме не було проведено опис нерухомого майна, не проведена оцінка майна, не було залучено суб`єктів оціночної діяльності, виконавець не звертався з поданням до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника на підставі ухилення боржника від виконання зобов`язань та інші права та обов`язки передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, дії державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.12.2019р. у ВП №56976631 є неправомірними.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що державний виконавець своїми діями допустив порушення прав та законних інтересів заявника по справі на виконання судового рішення, повернувши виконавчий документ стягувачеві.

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За таких обставин, суд вважає необхідним визнати дії державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр О.Г. та постанову від 23.12.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим листом у справі №234/19860/15-ц, про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 243844грн. 50коп. на користь АТ КБ «Приватбанк» з підстав, наведених у цій постанові неправомірною, оскільки вона позбавляє стягувача права на своєчасне і повне виконання рішення суду. Оскаржувану постанову від 23.12.2019 року слід скасувати та зобов`язати відновити виконавче провадження та вчинити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії для належного примусового виконання вказаного судового рішення.

Щодо строків звернення до суду скаржника АТ КБ «Приватбанк», суд вважає, що останнім від не пропущений, оскільки Постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.12.2019 року на адресу банку так і не надійшла, а про її існування банк дізнався з офіційного сайту автоматизованої системи виконавчого провадження 13.03.2020 року, тому скаржником не пропущений встановлений законом строк для звернення до суду.

Відповідно до п.14 постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року враховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 8 липня 2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.376, 383-389 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на дії державного виконавця задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр О.Г. про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №56976631 стягувачу за виконавчим листом у справі №234/19860/15-ц, про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 243844грн. 50коп. на користь АТ КБ «Приватбанк» - неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр О.Г. про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №56976631.

Зобов`язати державного виконавця державного виконавця Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тавєр О.Г. відновити виконавче провадження №56976631 та вчинити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії для належного примусового виконання вказаного судового рішення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: О.М. Данелюк